КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/29/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 5 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь 172 599 грн в якості відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої залиттям квартири, 10 000 моральної шкоди, 4 290 грн витрат на проведення експертного дослідження та 2 637,39 грн сплаченого судового збору.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21 серпня 2018 року у будинку АДРЕСА_1 сталось залиття квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності позивачу, з квартири АДРЕСА_3 , якою володіє та в якій проживає відповідач. Згідно з актом обстеження, складеного 31 серпня 2018 року комісією ТОВ «Перший український експертний центр», залиття квартири АДРЕСА_2 відбулось внаслідок розриву корпусу лічильника на мережі холодного водопостачання у квартирі АДРЕСА_3 , що знаходиться поверхом вище, в гостьовому санвузлі після запірної арматури. На підставі зазначеного позивачу завдано майнових збитків, що виражаються у здутті і розбуханні паркетних дощок та дверних блоків, які є повністю деформованими та не придатними до використання. Відповідно до висновку експерта № 26-18 від 7 вересня 2018 року розмір завданої позивачу матеріальної шкоди становить 172 599 грн, а вартість проведення експертного дослідження складає 4 290 грн. При цьому через залиття квартири позивачу було завдано моральних страждань, які полягають у негативних емоціях та переживаннях, що спричинили їй значний душевний дискомфорт та порушили звичний спосіб життя, тому розмір моральної шкоди оцінено у 10 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 5 серпня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 179 526,39 грн, з яких: 172 599 грн - матеріальна шкода; 4 290 грн - витрати на проведення експертного дослідження; 2 637,39 грн - судові витрати по сплаті судового збору, а також стягнуто на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що залиття квартири позивача сталось внаслідок розриву корпусу лічильника на мережі холодного водопостачання в гостьовому санвузлі у квартирі, що належить відповідачу, а тому є усі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача встановленого розміру збитків, який ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах, а також моральної шкоди.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що її представник до судового засідання та в судовому засіданні до початку розгляду справи по суті заявляв клопотання про виклик судового експерта, який складав висновок № 26-18 від 7 вересня 2018 року, однак суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у його задоволенні з підстав відсутності конкретного списку запитань до експерта, чим порушив вимоги статті 12 ЦПК України. Позивач поставила за ціль безпідставно стягнути значно більшу суму, ніж потребується для відновлювального ремонту її квартири. Вважає, що вказаний висновок експертизи щодо визначення розміру завданої позивачу майнової шкоди внаслідок залиття квартири не можна визнавати достовірним доказом у справі, оскільки суд не витребував оригінал цього висновку, експерт не викликався в судове засідання і не попереджався про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а також відсутні деякі додатки до нього. Навіть, якщо відповідач не наполягала на виклику експерта, то це повинна була зробити позивач, оскільки саме на неї покладено обов`язок доводити свої вимоги. Суд першої інстанції не встановив дійсні пошкодження квартири позивача в результаті її залиття та дійсну вартість відновлювального ремонту, а тому ці обставини залишилися недоведеними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Папазова Г.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Також порушує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 14 000 грн.

Як на підставу своїх заперечень і вимог зазначила, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик в судове засідання експерта через те, що це є правом суду та відсутністю аргументованої необхідності у допиті експерта. Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх припущень щодо необ`єктивності заявленого розміру матеріальної шкоди. В матеріалах справи міститься належним чином завірена копія висновку експерта, а під час розгляду справи учасники справи та суд не ставили під сумнів відповідність поданої копії і відповідного клопотання відповідач або її представник не заявляли. Відповідач не була позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експерти у суді першої інстанції або провести таку експертизу за власним замовленням. При цьому обов`язок з утримання санітарно-технічних приладів (кранів, труб, що розміщені у квартирі) у належному стані покладено саме на власника квартири. У деліктних зобов`язаннях діє презумпція вини, а відповідач не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, не заявляла та не надала інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є їх процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювана шкоди. Вказує, що у зв`язку з поданням апеляційної скарги позивачем було додатково понесені витрати на оплату правової допомоги у розмірі 14 000 грн, які підтверджуються доданими до відзиву документами, зокрема, договором про надання правової допомоги, рахунком, квитанцією, актом про прийняття-передачі наданих послуг.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 81,5 кв. м, що підтверджується копіями свідоцтва про право власності індексний номер 12905892 від 15 листопада 2013 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 12905906 від 15 листопада 2013 року (а. с. 9, 10).

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1288, від 13 листопада 2013 року є власником квартири АДРЕСА_3 у зазначеному будинку, загальною площею 81,7 кв. м, що підтверджуєтьсяінформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 30) та не заперечувалося останньою в суді першої інстанції.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказувала, що 21 серпня 2018 року сталось залиття її квартири з вини відповідача, яка володіє та проживає у квартирі поверхом вище.

З матеріалів справи вбачається, що 31 серпня 2018 року комісією у складі головного інженера - ОСОБА_7., майстра будинку - ОСОБА_3 та слюсаря - ОСОБА_4 , було складено акт обстеження, який затверджений заступником начальника ТОВ «Перший український експертний центр» ОСОБА_5 , в якому зазначено, що залиття квартири АДРЕСА_2 відбулося внаслідок розриву корпусу лічильника на мережі холодного водопостачання у квартирі АДРЕСА_3 в гостьовому санвузлі після запірної арматури (а. с. 5).

У поданому до суду першої інстанції клопотанні представник відповідача - адвокат Привалєй К.Ф. вказав про те, що вказаний акт є недопустимим доказом у справі, оскільки встановленні в ньому обставини фактично є припущеннями (а. с. 89-96), проте в судовому засіданні відповідач підтвердила, що внаслідок розриву корпусу лічильника на мережі холодного водопостачання в гостьовому санвузлі, який знаходиться в її квартирі, відбулось затоплення квартири позивача, тобто погодилась з обставинами викладеними в акті обстеження від 31 серпня 2018 року, хоча вважала, що її вини у пошкодженні крану не має, адже вона його не встановлювала (а. с. 97-99).

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно з пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 8 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45) власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

Судовим розглядом справи було встановлено, що залиття квартири позивача відбулося внаслідок розриву корпусу лічильника на мережі холодного водопостачання у квартирі, що знаходиться поверхом вище, в гостьовому санвузлі після запірної арматури.

При цьому сам по собі акт про залиття є одними із доказів, що підтверджує факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини відповідачем фактично не заперечувалися, а отже в сукупності з іншими письмовими і речовими доказами у справі, висновком експерта та поясненнями сторін в судовому засіданні суду першої інстанції, є належним доказом факту завдання шкоди майну позивача внаслідок залиття квартири.

Акт обстеження, складений 31 серпня 2018 року комісією ТОВ «Перший український експертний центр» та затверджений заступником начальника цього товариства, є належним доказом наявності вини відповідача у залитті квартири позивача, оскільки він відповідає основним критеріям його форми, встановленій наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», та в ньому містяться такі вихідні дані як: дата та місце складання; члени комісії, що складають акт; місце, де трапилось залиття; подія, що трапилась; наслідки залиття; а також причини залиття тощо.

Тобто, наданий позивачем акт за формою та змістом відповідає встановленій формі, не суперечить іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, суд вірно вважав, що відповідач не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція заподіювача шкоди. Клопотання про проведення відповідних судових експертиз відповідач або її представник в суді першої інстанції, у тому числі на стадії підготовчого провадження у справі, також не заявляли.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Відповідно до статті 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» покладено на споживача обов`язки щодо своєчасного вжиття заходів з усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини; своєчасного проведення підготовки помешкання та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; допущення у приміщення квартири представників виконавця/виробника для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних і профілактичних оглядів та перевірки показників засобів обліку; дотримання вимог житлового та містобудівного законодавства щодо здійснення ремонту чи реконструкції приміщень або їх частин, не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг.

Системний аналіз зазначених положень законодавства у взаємозв`язку із положеннями статті 1166 ЦК України дає підстави для висновку, що власник квартири зобов`язаний утримувати дане майно, у тому числі інженерно-технічне обладнання, у належному стані, своєчасно усувати недоліки у його роботі, а також самовільно не втручатися у внутрішньобудинкову систему водопостачання або водовідведення. Майнова шкода, завдана іншим особам у зв`язку з невиконанням таких обов`язків, підлягає відшкодуванню власником.

З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно висновку № 26-18 від 7 вересня 2018 року, складеного судовим експертом Солдатовою В.С. (свідоцтво Міністерства юстиції України № 1133 від 28 липня 2016 року) за результатом проведення експертного будівельно-технічного дослідження, розмір матеріальної шкоди, завданої власнику квартири АДРЕСА_4 в результаті залиття, що сталось 21 серпня 2018 року по причині розриву корпуса лічильника трубопроводу холодного водопостачання у квартирі АДРЕСА_3 зазначеного будинку, становить 172 599 грн (а. с. 4-18).

В додатку № 4 до висновку № 26-18 від 7 вересня 2018 року наявні фототаблиці, з яких можна простежити факт завдання позивачу майнових збитків, що полягають у здутті і розбуханні паркетних дощок та дверних блоків, які є деформованими через потрапляння значної кількості вологи (а.с. 19-23).

Крім того, експертом складено локальний кошторис на будівельні роботи № 2-1-1 у зв'язку з ремонтом квартири, який є додатком № 5 до висновку № 26-18 від 7 вересня 2018 року (а. с. 24-27).

Встановлено, що позивач також понесла додаткові витрати на послуги з оцінки вартості матеріальної шкоди, що підтверджується копією розрахункової квитанції до прибуткового касового ордеру № 46-18 від 4 вересня 2018 року на суму 4 290 грн (а. с. 29).

Оскільки факт залиття квартири позивача є беззаперечно доведений, розмір завданої шкоди відповідачем під час розгляду справи не спростований і встановлений на підставі висновку експерта № 26-18 від 7 вересня 2018 року, складеного за результатом проведення експертного будівельно-технічного дослідження на замовлення позивача, а відповідачем не надано відповідний висновок експерта із цього самого питання і ніяким чином не обґрунтовано, що вказаний висновок експерта викликає сумніви щодо його правильності, то суд першої інстанції обґрунтовано виходив із встановленого в зазначеному висновку розміру майнового збитку в сумі 172 599 грн, а також понесених витрат на проведення оцінки вартості матеріальних збитків в сумі 4 290 грн.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, встановивши факт залиття квартири позивача, причину та розмір завданої шкоди майну позивача і врахувавши, що відповідач, як власник квартири, яка знаходиться поверхом вище і в якій стався розрив корпусу лічильника на мережі холодного водопостачання в гостьовому санвузлі після запірної арматури, не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, дійшов правильного висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартири.

Крім того, вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, суд обґрунтовано вважав, що залиття квартири дійсно призводить до змін в житті позивача, оскільки цим викликається необхідність проведення робіт по відновленню квартири, докладання додаткових зусиль для нормалізації свого життя та захисту порушених прав.

Зважаючи на характер страждань, обсяг заподіяної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 23, 1167 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами й доповненнями) прийшов до обгрунтованого висновку, що сума в 10 000 грн буде достатньою і спів розмірною грошовою компенсацією завданої позивачу моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з доводами представника позивача про те, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про виклик експерта в судове засідання, оскільки відповідно до вимог частини п`ятої статті 102 ЦПК України така процесуальна дія є правом, а не обов`язком суду, втім аргументованої необхідності у допиті експерта встановлено не було, при тому, що відповідач не була позбавлена можливості заявити клопотання про призначення відповідної судової експерти у суді першої інстанції та не вказала на причини, які заважали їй провести експертизу за власним замовленням.

В матеріалах справи міститься належним чином завірена копія висновку експерта № 26-18 від 7 вересня 2018 року та всі додатки до нього, а під час розгляду справи в суді першої інстанції сторона відповідача та суд не ставили під сумнів відповідність поданої копії і відповідного клопотання в порядку статті 95 ЦПК України відповідач або її представник не заявляли, а тому в суду не було підстав не брати такий доказ до уваги.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Разом з тим, як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Натомість у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 14 000 грн.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

За приписами частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (частина перша статті 134 ЦПК України).

За приписами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина друга статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме надано: договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження своїх вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, представником позивача до відзиву на апеляційну скаргу надано належним чином засвідчені копії: договору-доручення про надання правової допомоги № 14, укладеного 3 липня 2019 року між адвокатом Папазовою Г.А. та ОСОБА_2 ; рахунку на оплату № 1-24/11 від 24 листопада 2020 року до вказаного договору з переліком виконаних адвокатом робіт під час апеляційного провадження у справі; квитанції до прибуткового касового ордеру № 1-24/11 від 24 листопада 2020 року про фактичну оплату наданих послуг на суму 14 000 грн; акту № 1 про приймання-передачі послуг від 24 листопада 2020 року, підписаного адвокатом і позивачем; оригінал ордера на надання правничої (правової) допомоги в Київському апеляційному суді серії АІ № 1070425 від 24 листопада 2020 року (а. с. 139-148), а також до позовної заяви була додана засвідчена копія свідоцтва про право на заняття ОСОБА_6 адвокатською діяльністю серії ЗР № 21/1312 від 25 грудня 2017 року (а.с. 31).

Крім того, в матеріалах справи наявні докази надсилання представником позивача вказаних вище документів разом з відзивом на апеляційну скаргу на адресу відповідача (а.с. 149, 150).

Оцінивши зазначені вище письмові докази в розрізі вимог статей 137, 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що позивачем доведено понесення ним витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , оскільки апеляційна скарга відповідача залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Однак, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а саме: під час апеляційного перегляду справи представником позивача було підготовлено відзив на апеляційну скаргу та взято участь в одному судовому засіданні суду апеляційної інстанції, зважаючи на складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, ціну позову, категорію та значення справи для сторін, колегія суддів вважає заявлений розмір судових витрат завищеним.

У зв`язку з наведеним та відповідно до позиції відповідача, яка заперечувала проти стягнення з неї судових витрат, колегія суддів підставі положень статей 137, 141 ЦПК України вважає за необхідне зменшити заявлений розмір витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, та стягнути з відповідача на користь позивача 7 000 грн судових витрат, понесених останньою у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Виходячи з обставин справи та фінансового стану обох сторін, ступінь такого зменшення судових витрат колегія суддів вважає пропорційним, розумним та справедливим, який при цьому не порушуватиме права позивача на отримання затрачених коштів з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 5 серпня 2020 року - без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 000 грн (сім тисяч гривень) в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній