Справа № 703/268/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Ігнатенко Т.В.

секретар судових засідань Бондаренко А.І., Гордієнко І.М.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, набутого під час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд

встановив:

25 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить: встановити факт спільного її та ОСОБА_3 проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , набутого ними під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнати за нею право власності на 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на зазначені в технічному паспорті: житловий будинок під літерою «Аа» загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м. та надвірними спорудами: сарай під літерою «Б», літня кухня під літерою «б», сарай під літерою «б1», вбиральня під літерою «Д», гараж під літерою «Е».

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в 2005 році позивач познайомилася ОСОБА_3 , а з січня 2006 року почали проживати однією сім`єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_2 , проявляючи турботу один за одним, вели спільний побут, мали спільний бюджет. Для забезпечення їхньої сім`ї житлом спільно вирішили придбати власний будинок. 12 травня 2006 року позивач та відповідач придбали житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Правовстановлюючі документи на вказаний будинок були оформлені на ОСОБА_3 . Оскільки в них коштів на придбання вказаного будинку не було, відповідач в інтересах сім`ї уклав кредитний договір з АТ КБ «ПриватБанк» на суму 51500 гривень, виконання якого мало бути забезпечено договором іпотеки. З травня 2006 року позивач та відповідач проживали у вказаному будинку, спільно провели ремонт будинку, благоустрій двору, придбали за спільні кошти необхідні меблі. З ним в будинку проживали сини позивача. Крім того, позивач постійно працювала і мала стабільний заробіток, спільно з відповідачем сплачувала кредит. В основному позивач особисто перераховувала спільні з відповідачем кошти на рахунок АТ КБ «ПриватБанк».

20 грудня 2008 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, а в 2013 року вони повністю виплатили кредит, в зв`язку з чим було припинено обтяження на майно ОСОБА_3 . Останнім часом відповідач постійно заявляє позивачу, що будинок, в якому вони проживають, є його особистою власністю, а вона не має на нього ніякого права, що він має намір його комусь подарувати, в зв`язку з чим в них виникають сварки. Позивач вважає, що має прав на 1/2 частину вказаного будинку, який придбала спільно з відповідачем проживаючи однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом.

09 лютого 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у вказані справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, відповідачу роз`яснено право на надання відзиву на позов, а позивачу відповіді на відзив.

30 березня 2021 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзиву на позов ОСОБА_1 , відповідно до якого, відповідач позов не визнає та заперечує факт спільного проживання з ОСОБА_1 з січня 2006 року по 20 грудня 2008 року. Зазначає, що дійсно з позивачем у вказаний період були знайомі, мали близькі стосунки, однак разом не проживали, спільне господарство не вели, спільного бюджету не мали. Разом почали проживати за три дні до укладення шлюбу, тобто з 17 грудня 2008 року. Після реєстрації шлюбу позивач переїхала до належного відповідачу будинку, де вони разом і проживали, та в якому позивач через два місяці зареєструвала своє місце проживання. Вказує, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що у них був спільний побут та вони вели спільне господарство. В період, який визначений позивачем в позовній заяві як період їхнього спільного проживання, ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. Спірний будинок відповідачем було придбано 12 травня 2006 року та він особисто шукав даний будинок, домовлявся з його колишніми власниками про ціну, оформив кредитний договір та сплатив його повну вартість. Крім того, стверджує, що він в подальшому за власні кошти здійснював платежі за кредитним договором до повного його погашення. Таким чином, вважає, що спірний будинок є його особистою власністю і не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

17 травня 2021 року ухвалою суду у вказаній цивільній справі закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Шкарупа Т.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та на їх задоволенні наполягали з підстав, які зазначені у позовній заяві. Крім того, просили стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрат по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу, які складають 5000 гривень.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Райнов Г.С. у судовому засіданні 15 червня 2021 року позовні вимоги не визнали з підстав, які зазначені у відзиві на позовну заяву. В подальших судових засіданнях адвокат Райнов Г.С. участі не приймав.

У судовому засіданні 28 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_3 від заявленого ним клопотання про допит свідків відмовився.

Допитана за клопотанням позивача свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні надала покази, відповідно до яких, вона проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та є сусідкою ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_3 , які проживають в будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вона знайома з 2006 року, коли вони переїхали в проживати у зазначений будинок, в зв`язку з його придбанням у попереднього власника. Дійсно, з 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю у вказаному будинку, вели спільне господарство. При цьому, коли до вказаного будинку переїхали діти ОСОБА_1 , вона вважала, що це її спільні діти з ОСОБА_3 .

Допитана за клопотанням позивача свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні надала покази, відповідно до яких, вона з 1998 року знайома з ОСОБА_1 , оскільки вони разом працювали в дитячому садочку, а з 2004 року перебуває з нею у дружніх відносинах. В 2005 року ОСОБА_1 познайомилася з ОСОБА_3 та з даного часу вони перебували у близьких стосунках. В 2006 році ОСОБА_3 проживав у квартирі, яка розташована по АДРЕСА_4 , та яка належала його сестрі, разом з ОСОБА_1 , як одна сім`я. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно шукали будинок, який мали намір придбати для їх спільного проживання. За кошти, які були отримані в кредит, вони придбали будинок по АДРЕСА_1 . Вважає, що ОСОБА_1 була стороною договору кредиту, який був укладений з метою вказаного будинку. Після придбання зазначеного будинку, вони постійно проживали в ньому однією сім`єю, ОСОБА_1 привезла до нього свої предмети побуту. В 2008 року у вказаному будинку, оскільки їй необхідно було виїхати з міста, певний час проживав її син.

Допитана за клопотанням позивача свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні надала покази, відповідно до яких, проживає за адресою: АДРЕСА_5 , та є сусідкою ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_3 , які проживають в будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вона знайома з 2006 року, коли вони придбали зазначений будинок та разом вселилися в нього та разом завезли власні речі до нього. З вказаного часу вона щодня бачила їх на території їхнього будинковолодіння, оскільки вели господарство, а саме тримали курей, нутрій, а також обробляли город. ОСОБА_1 з 2006 року та до даного часу постійно проживала у вказаному будинку.

Під час судового розгляду позивач та її представник від допиту як свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовилися.

Суд, врахувавши доводи позивача, його представника, відповідача та його представника, заслухавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 12 травня 2006 року між ОСОБА_9 , з однієї сторони, ОСОБА_3 , з другої сторони, та Смілянським центральним відділенням Черкаського головного регіонального управління ЗАТ КБ «ПриватБанк», з третьої сторони, укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними спорудами, який посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за №3399 (а.с.10).

Згідно п.1.1 вказаного Договору, ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_3 купив жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовані: жилий будинок під літ. «Аа», розмір загальної площі 62,7 кв.м., розмір жилої площі 38,3 кв.м.; сарай під літ. «Б»; літня кухня під літ. «б»; сарай під літ. «Г», вбиральня під літ. «Д»; гараж під літ. «Е»; оглядова яма під літ. «о»; зливна яма під літ. «Л»; погріб під літ. «В»; літній душ під літ. «Г» та огорожа під літ. 1,2. Будинок розташований на земельній ділянці розміром 600 кв.м.

Відповідно до п.2.1 вказаного Договору, продаж цього будинку з надвірними спорудами вчиняється за 51500 гривень, які покупець зобов`язується виплатити продавцю на протязі двох банківських днів моменту оформлення договору іпотеки.

Згідно п.2.2 зазначеного Договору, банк зобов`язується видати покупцю на умовах кредитного договору кошти в розмірі 51500 гривень на протязі двох банківських днів з дня підписання договору іпотеки вказаного жилого будинку з надвірними спорудами, між покупцем та банком.

Як вбачається з зазначеного Договору, на ньому наявний рукописний текст, який вчинений 12 травня 2006 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. про те, що 12 травня 2006 року сторони цього договору остаточно розрахувалися між собою, а саме: ОСОБА_9 отримала від ОСОБА_3 гроші, які становили борг за придбаний будинок, фінансово матеріальних претензій між сторонами договору не має.

Крім того, 12 травня 2006 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки №CSS0GK04030045, який посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за №3399 (а.с.11-12).

Відповідно до п.1 вказаного Договору іпотеки, предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку майна та земельної ділянки, зазначених в п.п.7, 8 цього договору в забезпечення виконання зобов`язань позичальника ( ОСОБА_3 ) перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення своїх вимог за рахунок передавального в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодержателя.

Згідно п.2. вказаного Договору іпотеки, за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитного договору №CSS0GK04030045 від 12 травня 2006 року з: повернення кредиту, наданого у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 51500 гривень 00 копійок у строк до 12 травня 2021 року включно; сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% відсотків за місяць у період сплати з 01 по 26 числа кожного місяця; щомісячного надання грошових коштів (щомісячний платіж) у сумі 881 гривня 12 копійок для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає заборгованість за кредитом, відсотками, комісією та інших умов кредитного договору.

Відповідно до п.7 зазначеного Договору іпотеки, у забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотек нерухоме майно, а саме жилий будинок загальною площею 62,7 кв.м., житлова площа 38,30 кв.м. Майно належить іпотеко держателю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №3393 від 12 травня 2006 року. Майно передається в іпотеку з невід`ємними приналежностями, що знаходять в ньому. Майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності. Майно знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення предмету іпотеки жила нерухомість.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 17 червня 2013 року за №4937126, державним реєстратором реєстраційної служби Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області Миколенком Т.О. 17 червня 2013 року проведено державну реєстрацію припинення обтяження на будинок АДРЕСА_1 , яке було зареєстроване на підставі договору іпотеки №3399 від 12 травня 2006 року (а.с.13).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 01 грудня 2020 року за №234855021, державним реєстратором виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області Дем`яненко І.А. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на будинковолодіння АДРЕСА_1 , яке складається з: житловий будинок під літ. «Аа», розмір загальної площі 62,7 кв.м., розмір жилої площі 38,3 кв.м.; сарай під літ. «Б»; літня кухня під літ. «б»; сарай під літ. «б1», вбиральня під літ. «Д»; гараж під літ. «Е»; оглядова яма під літ. «о»; зливна яма під літ. «Л»; погріб під літ. «В»; літній душ під літ. «Г»; огорожа під літ. «1,2» (а.с.15).

Як стверджує позивач та її представник, з січня 2006 року по 20 грудня 2008 року позивач та відповідач проживати однією сім`єю, як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу, проявляючи турботу один за одним, вели спільний побут, мали спільний бюджет, а вищевказаний будинок був придбаний для забезпечення їхньої сім`ї житлом, однак правовстановлюючі документи на нього були оформлені на відповідача. Будинок був придбаний за кредитні кошти, які отримані відповідачем в інтересах його з позивачем сім`ї, а кошти повернуті банку як позивачем, так і відповідачем, при цьому в основному позивач особисто перераховувала спільні з відповідачем кошти на рахунок АТ КБ «ПриватБанк». Позивач вважає, що має прав на 1/2 частину вказаного будинку, який придбала спільно з відповідачем проживаючи однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства

Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного кодексу України.

У рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 зазначено, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 грудня 2020 року у справі №295/14208/18-ц (провадження № 61-12879св20).

Згідно ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області 28 березня 2006 року, шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №70 від 28 березня 2006 року. Після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_11 присвоєно прізвище « ОСОБА_12 » (а.с.71).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Смілі Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області 20 грудня 2008 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб 20 грудня 2008 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів в цей же день зроблено відповідний актовий запис за №529. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_11 змінила своє прізвище на « ОСОБА_13 » (а.с.9).

Таким чином, в період протягом якого позивач ОСОБА_1 просить встановити факт її спільного проживання з відповідачем ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюб, вона мала прізвище « ОСОБА_12 ».

Як вбачається з копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області 31 січня 2002 року на ім`я ОСОБА_3 , останній з 12 вересня 2006 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого Смілянським МВ УМВС України в Черкаській області 07 лютого 2009 року на ім`я ОСОБА_1 , остання з 20 лютого 2009 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

Разом з тим, відповідно до будинкової книги на будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_11 була зареєстрована у вказаному будинку одночасно з ОСОБА_3 , а саме з 12 вересня 2006 року, при цьому знята з реєстрації 20 лютого 2009 року та в цей же день зареєстрована у цьому ж будинку під прізвищем « ОСОБА_13 » (а.с.22-24).

Як вбачається з акту від 21 листопада 2020 року, складеного комісією у складі ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_14 , який засвідчений головою квартального комітету №14 Смілянської міської ради Шелудько І.В., комісія підтвердила, що ОСОБА_1 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 12 вересня 2006 року і по даний час разом з чоловіком ОСОБА_3 (а.с.25).

Згідно довідки №121475, виданої квартальним комітетом №14 Смілянської міської ради 21 листопада 2020 року, ОСОБА_1 з 12 вересня 2006 року по даний час постійно проживає з чоловіком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27).

Крім того, 12 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Черкасиобленерго» укладено договір про користування електричною енергією для населення щодо подачі електричної енергії до будинку АДРЕСА_1 , в якому підписи від імені споживача ОСОБА_1 є ідентичними підпису позивача ОСОБА_1 (а.с.83-84).

Також, 05 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Черкасигаз» укладено договір про надання послуги з газопостачання щодо подачі газу до будинку АДРЕСА_1 , в якому підписи від імені споживача ОСОБА_1 є ідентичними підпису позивача ОСОБА_1 (а.с.85-86).

01 листопада 2006 року контролером КП «Смілаводоканал» складено акт, відповідно до якого останній здійснив пломбування лічильника в будинку АДРЕСА_1 . Копію даного акту під підпис отримав представник абонента ОСОБА_13 . При цьому, підпис представника абонента у даному акті є ідентичним підпису позивача ОСОБА_1 (а.с.82).

Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_15 , остання в період часу з 01 квітня 2005 року по 02 жовтня 2009 року була працевлаштована (а.с.26).

Відповідно до квитанцій про переказ ОСОБА_3 на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» коштів у період з 15 червня 2006 року по 12 грудня 2008 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, за яким ОСОБА_3 отримав від банку кошти на придбання будинку АДРЕСА_1 , підпис платника у даних квитанціях є ідентичним підпису позивача ОСОБА_1 (а.с.28-34).

При цьому, під час судового розгляду, будучи приведені до присяги та повідомленими про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зазначили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з часу придбання будинку АДРЕСА_1 , тобто з 12 травня 2006 року, постійно в ньому проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, а свідок ОСОБА_5 , що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з початку 2006 року постійно проживали однією сім`єю у квартирі сестри ОСОБА_3 , а потім в будинку АДРЕСА_1 , який був спільно ними підшуканий та придбаний за кредитні кошти.

Вищевказані покази свідків є логічними, послідовними та такими, що не суперечать один одним, підтверджуються матеріалами цивільної справи та не спростовувані відповідачем.

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 доведено факт спільного проживання в період з березня 2006 року по 20 грудня 2008 року з відповідачем ОСОБА_3 , ведення з останнім спільного господарства, здійснення спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, в зв`язку з чим вимога позивача в частині встановлення факту її спільного провадження з ОСОБА_3 проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з врахуванням перебування позивача ОСОБА_1 до 28 березня 2006 року у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 , є обґрунтованими у період з березня 2006 року по 20 грудня 2008 року.

При цьому, доводи відповідача про те, що у вказаний у позовній заяві період часу, він з позивачем, хоча і мав близькі стосунки, однак не вони не проживали разом, спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали, та почали спільно проживали за три дні до укладення шлюбу, тобто 17 грудня 2008 року, а також акти, які приєднані до справи відповідачем на підтвердження своїх доводів, суд не приймає до уваги, оскільки вони суперечать матеріалами справи та повністю спростовуються вищевказаними встановленими судом обставинами.

Отже, будинковолодіння АДРЕСА_1 , було придбане відповідачем ОСОБА_3 12 травня 2006 року за кредитні кошти під час спільного провадження з ОСОБА_1 проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Згідно ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, Верховного Суду від 06 лютого 2018 року №235/9895/15, від 05 квітня 2018 року №404/1515/16-ц, та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року №372/504/17.

Таким чином, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц (провадження №61-15462св18).

Під час судового засідання відповідачем ОСОБА_3 презумпція спільності права власності з ОСОБА_1 , з якою проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на будинковолодіння АДРЕСА_1 , не спростована, при цьому, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що вказане будинковолодіння було придбане за спільні грошові кошти сторін.

При цьому, у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №621/2180/17-ц Верховний суд дійшов висновку, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 29 січня 2021 року у справі №161/14048/19, від 09 грудня 2020 року у справі №161/1122/19.

Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Аналіз ст.57 СК України, якою регульовані правовідносини на час придбання спірного майна, вказує на те, що придбане майно особами під час їх зареєстрованого шлюбу презюмується його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку. Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 зазначено, що відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю особи підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Однак рішення суду, яким спірне будинковолодіння визнано особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_3 , матеріали справи не містять, в звязку з чим його доводи про те, що спірне будинковлодіння є його особистою власністю та не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року. Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.392 ЦПК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно квитанцій №0.0..1 від 01 грудня 2020 року, №0.0..1 від 21 січня 2021 року та №0.0..1 від 09 лютого 2021 року, позивачем при зверненні до суду з даною позовною заявою сплачено судовий збір у загальній сумі 2724 гривні 00 копійок.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений при подачі позовної заяви судовий збір у розмірі 2724 гривні 00 копійок.

Також, відповідно до частин 1 та 3 статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

25 листопада 2020 року між адвокатом Шкарупою Т.С. та Спідчук В.В. укладено договір про надання правничої допомоги, предметоми якого є вирішення питань, які зазначені позовними вимогами у даній цивільній справі.

Згідно акту виконаних робіт від 08 листопада 2021 року по договору про надання правничої допомоги від 25 листопада 2020 року, виконавець надав, а замовник прийняв послуги, передбачені договором про надання правничої допомоги від 25 листопада 2020 року, в зв`язку з чим сторони не мають один до одної жодної претензії та роботи виконані на загальну суму 5000 гривень.

Відповідно до розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу, адвокатом Шкарупою Т.С. на підставі договору від 25 листопада 2020 року надано правничу допомогу ОСОБА_1 у даній справі, а саме вчинено ряд процесуальних дій, складено ряд процесуальних документів та прийнято участі у підготовчому провадженні та судового розгляді даної справи. Вартість послуг наданих адвокатом у загальній сумі складає 8000 гривень.

Згідно квитанцій, виданих адвокатом Шкарупою Т.С., Спідчук В.В. за надані адвокатом послуг сплатила кошти у загальній сумі 8000 гривень.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Враховуючи викладене, а також те, що заявлені та документально підтверджені витрати позивача на правову допомогу адвоката Шкарупи Т.С. у розмірі 8000 гривень є співмірними із складністю цієї справи, яка була розглянута в порядку загального позовного провадження, наданими адвокатом обсягом послуг під час підготовки позовної заяви, затраченим часом на надання правничої допомоги під час підготовчого провадження та судового розгляду справи, вказані витрати відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, в зв`язку з чим, з врахування задоволення позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст.4, 12, 13, 28, 76-82, 89, 123, 124, 133, 137, 139, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, набутого під час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд задовольнити.

Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , право власності на 1/2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на зазначені в технічному паспорті: житловий будинок під літерою « ІНФОРМАЦІЯ_4 » загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м. та надвірними спорудами: сарай під літерою «Б», літня кухня під літерою «б», сарай під літерою «б1», вбиральня під літерою «Д», гараж під літерою «Е».

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , 2724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) гривні 00 копійок судових витрат по сплаті судового збору та 8000 (вісім тисяч) судових витрат по отриманню професійної правничої допомоги, а всього 10724 (десять тисяч сімсот двадцять чотири) гривні 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Відповідач ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 .

Повний текст рішення складено 01 грудня 2021 року.

Головуючий Т.В. Ігнатенко