Дата документу 02.02.2021 Справа № 334/8619/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/329/21 Головуючий у 1-й інстанції: Турбіна Т.Ф.
Є.У.№ 334/8619/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у вихованні дітей та спілкуванні з ними, визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Друза Кирила Анатолійовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у вихованні дітей та спілкуванні з ними, визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними.

В обґрунтування позову зазначав, що з 14.02.2013 по 01.02.2018 сторони перебували у шлюбі, мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які є громадянами Великобританії, проте постійно проживають з відповідачкою в Україні.

З 2013 року під час перебування у місті Запоріжжі позивач проживав у відповідачки та мав змогу спілкуватися з дітьми. У вересні 2013 року, у травні 2014 року, у вересні 2015 року вони мали спільний відпочинок у Туреччині, зупинялись у будинку його батьків.

З 02.11.2017 стосунки між сторонами почали погіршуватися та відповідачка стала ініціатором того, щоб позивач більше з нею та з дітьми не бачився.

Відповідачка позбавила позивача можливості спілкуватися з дітьми і перешкоджала йому в реалізації батьківських прав та обов`язків, зокрема, на телефонні дзвінки не відповідала, не давала можливості бачитись з дітьми, дізнаватися про стан дітей.

При цьому позивач не зловживає алкогольними або наркотичними засобами, від виховання дітей не ухилявся, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, має стабільний високий дохід. Діти люблять свого батька, сумують за ним, а тому позбавлення їх можливості спілкуватися суперечить в першу чергу інтересам дітей.

Подавши 07.11.2019 заяву про уточнення позовних вимог, позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначити ОСОБА_1 спосіб участі у спілкуванні з дітьми у такий спосіб:

- надати позивачу кожного дня вранці протягом 10 хвилин та ввечері протягом 1 години можливість безперешкодно спілкуватися з дітьми засобами інтернет-зв`язку;

- щороку, у період з 01 липня по 31 липня, надати право позивачу виїжджати з дітьми за кордон без отримання на те нотаріальної згоди відповідачки, всі витрати, пов`язані з подорожжю та проживанням дітей покласти на позивача;

- надати можливість позивачу безперешкодно бачитися з дітьми кожного разу, як він буде приїжджати до міста Запоріжжя, без присутності матері, один раз на три місяці, однак не більше ніж протягом одного тижня, упродовж усього часу його перебування у місті Запоріжжі;

- надати можливість позивачу безперешкодно дізнаватися про стан дітей, про їх навчання, про стан їх здоров`я.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2020 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати батькові ОСОБА_6 брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено ОСОБА_6 спосіб участі у спілкуванні з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у такий спосіб:

- надати можливість ОСОБА_6 безперешкодно спілкуватися з дітьми засобами інтернет-зв`язку ввечері кожного дня протягом 20 хвилин, з урахуванням режиму дня та стану здоров`я дітей;

- надати можливість ОСОБА_6 безперешкодно спілкуватися з дітьми під час його перебування у місті Запоріжжі протягом одного тижня один раз на три місяці, - у будні дні з 17-00 години до 19-00 години в присутності матері та за попередньою домовленістю, у вихідні дні протягом чотирьох годин в період часу з 10-00 години до 19-00 години в присутності матері та за попередньою домовленістю, з можливістю вільного пересування по місту Запоріжжю, з урахуванням режиму дня та стану здоров`я дітей.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_6 у особі представника адвоката Друза К.А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не з`ясовано місце проживання відповідачки разом з дітьми, оскільки зареєстрованим місцем проживання дітей є квартира АДРЕСА_1 , а за висновком органів опіки і піклування фактично діти проживають за іншою адресою в квартирі АДРЕСА_2 . В суді першої інстанції відповідачка приховала, що уклала новий шлюб з іншим чоловіком, який займається вихованням дітей. Вказані обставини ставлять під сумнів зібрані у справі докази щодо домашнього насильства, оскільки судом не встановлено, хто конкретно був кривдником відповідачки, позивач, який є батьком дітей і дуже їх любить, чи новий чоловік, який фактично займається вихованням дітей і може їх ображати. Поза вагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що позивач фактично утримує своїх дітей, оскільки їх мати жодного дня не працювала і ніяких доходів не мала. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що його спілкування з дітьми доцільно в присутності матері. Діти хоч і не володіють мовою, якою володіє позивач, проте з урахуванням віку дітей та технічних можливостей їх спілкування можливе за допомогою програми перекладача.

ОСОБА_2 заперечень на апеляційну скаргу не надавала, апеляційну скаргу, копію ухвали про відкриття апеляційного провадження і повістку при виклик у судове засідання отримала 08.01.2021 року, участі у судовому засіданні не приймала, причини неявки суду не повідомила.

Служба у справах дітей відділу по Дніпровському району Запорізької міської ради просила розглядати справу за відсутності їх представника, відзив на апеляційну скаргу не надала.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи адвоката Друза К.А., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, ОСОБА_6 і ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому 14.02.2013 Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №229 (а.с.10).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2018 шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_2 було розірвано (а.с.63).

Сторони є батьками двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.11-12, 57-58).

Відповідачка ОСОБА_2 є громадянкою України, зареєстрована в АДРЕСА_3 (а.с.61), фактичним місцем проживання відповідачки і дітей є кв. АДРЕСА_2 (а.с.141).

Діти набули громадянства України на підставі ч.1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», про що видано довідки УДМС України в Запорізькій області №3417 та №3418 про реєстрацію особи громадянином України (а.с.59,60).

Позивач є громадянином Великобританії, де проживає у Кіркбі ін. Ешфілд, ОСОБА_7 , раніше не судимий, алкогольної та наркотичної залежності не має, є власником фірми та має стабільний дохід, винаймає житло, придатне в тому числі для проживання з дитиною, що підтверджується копіями відповідних документів та їх нотаріально посвідченими перекладами, а саме: паспортом громадянина Великобританії на ім`я ОСОБА_3 , довідками щодо відсутності судимості, довідками щодо відсутності алкогольної та наркотичної залежності, довідкою про доходи, листом про огляд житла, в якому проживає ОСОБА_3 (а.с. 8, 9, 17-28).

Позивач в Україні постійного місця проживання не має.

Діти отримали громадянство Великої Британії, про що видано паспорт Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії №534293924 від 16.03.2016 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та паспорт № НОМЕР_1 від 16.03.2016 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Малолітні діти зареєстровані та постійно проживають разом з матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується довідками Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію місця проживання особи (а.с.61-62).

Згідно довідки дошкільного навчального закладу №175 «Оленка» від 23.01.2019 №11/01-15, діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відвідували дошкільний заклад з 01.02.2017.

З 02.09.2019 ОСОБА_4 навчається у Запорізькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №68.

З народження і по теперішній час діти спостерігаються за місцем свого проживання в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №9» (а.с.68).

З пояснень сторін судом встановлено, що позивач постійно проживав у Великобританії, відповідачка з дітьми в Україні. Позивач періодично приїжджав до дружини і дітей, спілкувався з ними. У вересні 2013 року, у травні 2014 року та у вересні 2015 року вони спільно відпочивали у Туреччині. З листопада 2017 року стосунки між сторонами почали погіршуватися.

У листопаді 2017 року відповідачка зверталася до поліції та просила вжити заходи до її колишнього чоловіка ОСОБА_6 , який систематично погрожував їй фізичною розправою та тим, що забере дітей (а.с.64).

05.03.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне правопорушення №00000795 за ч.2 ст. 125 КК України за фактом спричинення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_2 . Спричинення легких тілесних ушкоджень відповідачці підтверджено висновком експерта №569 (а.с.64-66).

Згідно пояснень відповідачки, у листопаді 2018 року позивач перебуваючи в м. Запоріжжі, прийшов до дитячого закладу «Оленка», де перебували діти, влаштував скандал, став вимагати щоб йому віддали дітей. Коли відповідачка приїхала до дошкільного закладу, позивач застосував до неї фізичну силу, почав її штовхати, погрожувати забрати дітей до Великобританії.

З довідок Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області вбачається, що у листопаді 2019 року ОСОБА_2 зверталась до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про вжиття заходів впливу до ОСОБА_6 , який приїхав до будинку, де вона проживає, влаштував сварку в присутності дітей, штовхав її, відібрав раніше подарований телефон.

У вересні 2019 року ОСОБА_6 звертався до поліції із заявою про те, що його колишня дружина не дозволяє йому побачити дітей. В ході перевірки звернень працівниками ювенальної превенції Дніпровського відділу поліції з ОСОБА_2 було проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду щодо недопущення порушення права батька безперешкодно спілкуватися з дітьми, якщо таке спілкування не шкодить дітям.

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про те, що колишній чоловік ОСОБА_6 прибув до школи, де навчається син, щоб мати змогу бачитись з ним. Однак син почав плакати і відмовився спілкуватися з батьком, для врегулювання конфлікту до школи викликали матір. За даним фактом з батьками була проведена бесіда щодо шляхів вирішення питань участі батька у спілкуванні з дітьми, рекомендовано останньому звернутися до служби (управління) у справах дітей з вказаного питання.

З приводу перешкод у спілкуванні з дітьми ОСОБА_6 звертався до поліції у березні 2020 року, на що йому були надані роз`яснення чинного законодавства України щодо порядку вирішення такого спору.

За зверненням ОСОБА_2 Запорізькою обласною громадською організацією «Об`єднання психологів і психоаналітиків «Взаємодія» у вересні 2019 року було складене повідомлення про вчинення ОСОБА_6 домашнього насильства (психологічного та фізичного), яке було надіслано суб`єктам взаємодії у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (а.с.101).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.111 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ст.ст.112, 114 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

У преамбулі до Конвенції ООН «Про права дитини» зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно із статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Таким чином, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Положеннями статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із частинами першою та другою статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеній Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.59, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

При вирішенні способу участі батька у житті дітей, суд врахував, що відповідач проживає окремо і є громадянином та мешканцем іншої держави, обов`язку по вихованню дітей та здійснення його права на особисте спілкування з ними, та визначено спосіб участі позивача у вихованні малолітніх дітей шляхом систематичного спілкування засобами інтернет-зв`язку та періодичних побачень в період його пербування у м. Запоріжжі.

При вирішенні даного спору, визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дітей, суд першої інстанції врахував у першу чергу інтереси дітей, які не завжди можуть відповідати їх бажанням, вік, стан здоров`я, психоемоційний стан.

Взято до уваги, що позивачем не надано доказів наявності відповідних житлових умов у м. Запоріжжі та можливості забезпечити дітям комфортні умови проживання протягом тижня один раз на три місяці, як він просив у позові, а тому врахувавши інтереси дітей, їх розпорядок дня, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за доцільне встановити спілкування з батьком під час його перебування у м. Запоріжжі щоденно у будні дні з 17-00 години до 19-00 години, у вихідні дні протягом чотирьох годин в період часу з 10-00 години до 19-00 години, що фактично не заперечується відповідачкою, яка виходить з розпорядку дня дітей, та відповідає інтересам дітей.

Крім того, з досліджених судом доказів відслідковується обґрунтованість заперечень відповідачки щодо відсутності тісного зв`язку між дітьми та батьком, існування психоемоційних перешкод у спілкуванні. Позивачем не заперечувалося у суді першої інстанції, що він не володіє українською та російською мовою, якою спілкуються діти, а діти не володіють мовою позивача, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що участь батька у спілкуванні та вихованні дітей можлива лише в присутності матері.

Батькові в дійсності слід налагодити теплі взаємини з дітьми, а до того буде емоційно травмуючим фактором для дітей залишення їх без матері на час його побачень з дітьми.

Щодо спілкування засобами інтернет-зв`язку, то суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вимогу батька щоденно спілкуватися з дітьми та надав можливість батькові безперешкодно спілкуватися з дітьми засобами інтернет-зв`язку ввечері кожного дня протягом 20 хвилин, з урахуванням що діти відвідують дошкільний заклад, школу та мають відповідний режим дня, та стану здоров`я дітей.

Суд першої інстанції при встановленні способу спілкування батька з дітьми дотримався розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Колегія суддів вважає, що визначений місцевим судом порядок та спосіб участі позивача у спілкуванні та вихованні дітей є таким, що відповідатиме якнайкращим їх інтересам, їх віковим потребам, та за сумлінного ставлення батька до виконання свого обов`язку, буде достатнім для забезпечення його участі у процесі виховання доньок.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не з`ясовано фактичне місце проживання відповідачки і дітей є неспроможними.

Зібраними у справі письмовими доказами підтверджено, що фактичним місцем проживання відповідачки і її малолітніх дітей є трикімнатна квартира АДРЕСА_2 . Вказана квартира була об`єктом обстеження комісії служби у справах дітей, за висновком якої для малолітніх дітей створені усі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку. В родині склалися добрі стосунки, конфлікти не виникають (а.с.141).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка приховала від суду той факт, що створила нову сім`ю з іншим чоловіком, а тому не виключено, що кривдником позивачки і малолітніх дітей є новий чоловік, а не позивач, як вважав суд першої інстанції, є неспроможними. Доказів перебування відповідачки в іншому шлюбі матеріали справи не містять. За фактичними обставинами справи ОСОБА_2 зверталася до органів поліції з приводу домашнього насилля у листопаді 2017, коли сторони ще перебували у шлюбі, а також після спільного відпочинку в Стамбулі та відвідування разом з дітьми Англії, де фактично проживає позивач.

Суд першої інстанції, врахувавши мовний бар`єр між батьком і дітьми, обґрунтовано визнав за доцільне їх побачення в присутності матері.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Керуючись ст. ст.374,375,381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника адвоката Друз Кирила Анатолійовичазалишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 03 лютого 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська