ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 листопада 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/3812/20

Головуючий у першій інстанції Гагаріна Т. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1370/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Харечко Л.К.,

суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А.,

секретар Позняк О.М.,

учасники справи: позивач (відповідач) ОСОБА_1 , відповідач (позивач) ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2021 року у складі судді Гагаріної Т.О., повний текст якого складений 06.08.2021 у м. Ніжин Чернігівської області,

У С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив розірвати шлюб, укладений 24.06.2016 між ним та ОСОБА_2 , визнати за ним право власності на 1/2 частину легкового автомобіля Hyundai Elantra д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , 2012 року випуску, стягнувши з відповідачки на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини вищевказаного автомобіля в розмірі 136710 грн та судовий збір в сумі 2207,90 грн, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24.06.2016 між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, від якого сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак спільне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, шлюбні відносини припинені, подружжя проживає окремо, спільне господарство не веде. Подальше спільне життя, збереження шлюбу та примирення є неможливими, що є підставою для його розірвання.

За час шлюбу 19.06.2019 сторонами на спільні кошти придбано легковий автомобіль марки Hyundai, модель Elantra, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , 2012 року випуску, право власності на який було зареєстровано за відповідачкою. Після припинення фактичних шлюбних відносин, ОСОБА_2 самостійно без згоди позивача забрала автомобіль у своє користування, а у подальшому даний автомобіль нею було відчужено без згоди ОСОБА_1 .

З урахуванням того, що відповідно до положень ст. 60 СК України вказаний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, він підлягає поділу між сторонами шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації ринкової вартості 1/2 його частини, яка визначена відповідно до наданої позивачем довідки про середню ринкову вартість автомобіля і складає 136710 грн.

У лютому 2021 року відповідачка звернулась із зустрічним позовом до позивача про визнання права особистої приватної власності. Вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що 13.03.2019 на її день народження подарували їй 3200 доларів США для купівлі автомобіля. 19.06.2019 нею було придбано автомобіль Hyundai Elantra, 2012 року випуску, за ціною нижчою, оскільки він був після ДТП, мав технічні несправності. Спільних сімейних коштів на його придбання не було, оскільки чоловік не працював і не мав доходу, за спільною домовленістю користуватись автомобілем мала ОСОБА_2 , він є її особистим майном. Під час шлюбу нею було укладено правочин щодо продажу вказаного транспортного засобу. Позивач за первісним позовом був обізнаний про те, що автомобіль був придбаний за її власні кошти, не заперечував щодо його продажу, а також знав, що отримані кошти були використані на утримання сім`ї.

З огляду на викладені обставини, позивачка за зустрічним позовом просила визнати за нею право особистої приватної власності на вищевказаний автомобіль, в подальшому уточнивши, що дана вимога заявляється до моменту відчуження спірного транспортного засобу, тобто до 20.10.2020.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 136710 грн що становить 1/2 частину вартості автомобіля марки Hyundai Elantra, 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , № шасі НОМЕР_2 , та 1786,60 грн у відшкодування сплаченого судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 136710 грн, ухваливши в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу за первісним позовом у задоволенні позову, а також задовольнити зустрічний позов, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, неналежну оцінку доказів по справі та їх невірну правову оцінку.

Доводи скарги зводяться до того, що спірний автомобіль був придбаний позивачкою за зустрічним позовом за особисті кошти та за ціною, що нижча ринкової, у поганому, незадовільному технічному стані, був після ДТП, спільних коштів на придбання автомобіля подружжя не мало, оскільки ОСОБА_1 не працював та власного доходу не мав. Вказане підтверджується поясненнями допитаних судом свідків, матеріалами справи № 754/7566/20, доказів на спростування зазначених фактів оскаржуване рішення не містить, відповідач за зустрічним позовом таких доказів суду не надав. 3200 доларів США на купівлю автомобіля були подаровані ОСОБА_2 її батьками, що підтверджується поясненнями свідків та розпискою, а кошти від його продажу були використані ОСОБА_2 на потреби сім`ї, про що суду були надані відповідні докази, однак суд у порушення вимог ЦПК України не взяв надані докази до уваги.

Висновок суду про недоцільність прийняття висновку про вартість майна від 18.10.2020 з тих підстав, що він був складений з метою укладення договору купівлі продажу автомобіля, і його ціна визначена без узгодження з позивачем, спростовується матеріалами справи та самим звітом про оцінку майна від 18.10.2020, де зазначена мета оцінки: визначення справедливої ринкової вартості об`єкта для суду. Згідно із вказаним звітом ринкова вартість спірного автомобіля складає 85000 грн. Оцінка зроблена після дослідження та огляду автомобіля, із врахуванням його реального технічного стану. Позивач за первісним позовом доказів на спростування зазначених обставин не надав, однак суд в порушення вимог ЦПК України не взяв це до уваги, не встановив та не врахував у рішенні суду технічний стан автомобіля, помилково послався на довідку про середньо ринкову вартість автомобіля від 19.11.2020, яка визначена без його вивчення та врахування його технічного стану, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає доводи скарги безпідставними та необґрунтованими, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та таке, що винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що розписка про отримання ОСОБА_2 коштів в сумі 3200 доларів США, на яку вона посилається, має ознаки фіктивності, ніким не посвідчена, не містить інформації, від кого отримані кошти. Зазначена апелянтом вартість спірного автомобіля не відповідає його дійсній ринковій вартості.

Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_2 не було доведено належними та допустимими доказами, що спірний автомобіль був придбаний за її особисті кошти та є її особистою приватною власністю. Суд також вірно визначив, що подружжям не узгоджувався ані сам продаж транспортного засобу, ані подальший спосіб використання грошей, отриманих від продажу. Натомість, на думку позивача за первісним позовом, автомобіль було відчужено з метою уникнення його поділу.

Вислухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в частині розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сторонами не оскаржується, тому відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Судове рішення в частині, що оскаржується, вимогам ст.263 ЦПК України відповідає.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час розгляду справи судом першої інстанції перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.06.2016, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с. 11 т.1). Подружжя має спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12 т.1).

Відповідно до договору купівлі-продажу №363 від 19.06.2019 ОСОБА_2 придбала автомобіль марки Hyundai, модель Elantra, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , 2012 року випуску, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 11000 грн (а.с.146 т.1). Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 власником вищевказаного автомобіля зазначена ОСОБА_2 (а.с.130 т.1).

Обґрунтовуючи підстави зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , стверджувала, що кошти на купівлю автомобіля в сумі 3200 доларів США їй особисто подарували батьки, що підтверджується розпискою, спільних коштів на той час у подружжя не було, а тому даний автомобіль до його відчуження був її особистою власністю.

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і стаття 368 ЦК України.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 27.09.2021 у справі № 761/40409/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, на яку правильно послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Як роз`яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

З копії розписки від 13.03.2019, на яку посилається ОСОБА_2 , вбачається, що остання отримала 3200 доларів в подарунок на власні потреби або купівлю автомобіля. В розписці зазначені паспортні дані та підписи ОСОБА_2 , батька ОСОБА_4 , матері ОСОБА_5 (а.с.152). Інших доказів, зокрема про те, що дану розписку складено саме 13.03.2019, а отримані кошти були використані саме на купівлю спірного автомобіля, матеріали справи не містять.

На думку колегії суддів, виходячи зі встановлених, на підставі поданих сторонами належних та допустимих доказів, оцінених у їх сукупності, та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та установивши, що спірний автомобіль придбаний за час шлюбу, відповідачкою за первісним позовом не доведено, що спірний автомобіль був придбаний за її особисті кошти, не надано жодного доказу в обґрунтування того, що грошові кошти, що їй подаровані, були витрачені саме на придбання автомобіля, отже не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно є об`єктом права спільної власності подружжя, а тому підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Посилання ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 на час придбання спірного автомобіля не працював та власного доходу не мав є неспроможними, оскільки, як зазначено вище, у відповідності до положень статті 60 СК України придбане у шлюбі майно за гроші, зароблені другим членом подружжя, належить обом з подружжя, оскільки все зароблене у шлюбі є спільною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 19, 22, 30 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

З копії угоди від 02.02.2020 вбачається, що ОСОБА_2 зобов`язується передати ОСОБА_6 автомобіль марки Hyundai, модель Elantra, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , 2012 року випуску та документи на автомобіль, а ОСОБА_6 зобов`язується оплатити за вказаний автомобіль 85000 грн у строк до 01.11.2020. Розпискою від 14.02.2020 підтверджується отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_6 85000 грн та передача автомобіля останній у володіння та користування (а.с.40,41 т.1).

Вищевказана угода складена у довільній формі, містить підписи ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , нотаріально не посвідчена.

На підставі договору купівлі продажу 3246/2020/2258731 від 20.10.2020 ОСОБА_2 передала вказаний автомобіль у власність ОСОБА_6 , за домовленістю сторін його ціна склала 85000 грн (а.с.145 т.1).

Згідно з інформацією ТСЦ МВС №8043 від 28.11.2020 №31/127 транспортний засіб Hyundai Elantra, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 20.10.2020, зареєстрований на ім`я гр. ОСОБА_6 (а.с.82 т.1).

Апеляційний суд звертає увагу, що за змістом первісної позовної заяви ОСОБА_1 від 02.09.2020 вбачається, що останній просив провести розподіл спірного автомобіля між сторонами, шляхом визнання за ним ідеальної частки у вказаному майні без його реального поділу, залишивши майно у спільній частковій власності сторін. Натомість, підставою зміни предмета первісного позову став продаж ОСОБА_2 транспортного засобу іншій особі, що відбувся вже після звернення ОСОБА_1 з позовом до суду. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що останній був обізнаний та надав згоду на вчинення вищевказаного правочину щодо розпорядження спільним майном.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідачки за первісним позовом про те, що кошти від продажу автомобіля були використані на потреби сім`ї, посилання останньої на наявні в матеріалах справи копії договору найму нерухомого майна від 16.02.2020 та чеки про оплату житлово-комунальних послуг та придбання продуктів харчування (а.с. 99-100, 101-113) не підтверджують цільового використання коштів від продажу автомобіля та висновків суду першої інстанції не спростовують. Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом вищевказаних доказів колегія суддів відхиляє.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 відчужила автомобіль без згоди ОСОБА_1 як одного з подружжя, належні та допустимі докази на підтвердження того, що кошти від продажу автомобіля були отримані та витрачені подружжям в інтересах сім`ї в матеріалах справи відсутні, а тому його позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації 1/2 частини його вартості є в повній мірі обґрунтованими та правомірними.

Також колегія суддів погоджується з тим, що вартість майна, що підлягає поділу між подружжям, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи в суді.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Так, ОСОБА_1 просив стягнути 136710 грн, як 1/2 частину вартості спірного автомобіля, виходячи з середньої ринкової вартості автомобіля Hyundai Elantra з бензиновим типом двигуна об`ємом 1591 см3, у кузові седан, з механічною коробкою передач, комплектації Classic, 2012 року випуску, що зазначена у довідці №45/20 по середньоринковій вартості автомобіля від 19.11.2020 і станом на вказану дату складає 273420 грн (а.с.54-59 т.1).

Доводи апеляційної скарги про те, що дійсна ринкова вартість транспортного засобу була встановлена у висновку про вартість майна від 18.10.2020 оцінювачем ФОП ОСОБА_7 і складає 85000 грн (а.с.115-135 т.1) не заслуговують на увагу. Суд першої інстанції правильно зауваживши, що його складено перед продажем спірного автомобіля одним із подружжя проти волі іншого, позивач за первісним позовом участі у визначенні його вартості не приймав, обґрунтовано відхилив вказаний висновок та визначив суму до стягнення в розмірі 136710 грн.

Незгода ОСОБА_2 з визначеною судом сумою вартості спірного автомобіля, що підлягає стягненню з неї на користь ОСОБА_1 не свідчить про порушення судом норм закону, оскільки спростовується вищевикладеним, крім того, клопотань про призначення та проведення судової автотоварознавчої експертизи відповідачка за первісним позовом не заявляла.

Інші доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення судом норм закону при вирішенні даної справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не містить доводів, які б давали підстави для скасування законного і вірного по суті рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2021 року, а тому, задоволенню вона не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови суду складений 29.11.2021.

Головуюча судді: