Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.01.2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Бедьо В.І.

за участю секретаря судових засідань - Пазяк С.М.

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

«12» вересня 2007 року між фізичною особою ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (08.07.2009 р. змінено найменування на ПАТ «Універсал Банк») було укладено Кредитний договір №06/1635К-07, згідно якого Кредитор видав Позичальнику кредит у сумі 20 000,00 дол. США під 13,45% річних.

Забезпеченням виконання зобов`язань Позичальника за Кредитним договором є іпотека нерухомого майна - трьохкімнатна квартира, загальною плоте кв.м, житловою площею 41,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - згідно «Договору іпотеки від 12.09.2007», посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального Сабов О.І., за реєстровим №3160; порука фізичної особи ОСОБА_3 - згідно «Договору п №06/1636П-07 від 12.09.2007 року».

Позичальник по Кредитному договору зобов`язання не виконав, на протязі тривалого часу не сплачував чергові платежі за кредитом в результаті чого виникла заборгованість за користування кредитними коштами та Кредитор зазнав збитків. Як наслідок 04.08.2015 року, Позичальнику та Поручителю було направлено письмові вимоги щодо погашення заборгованості за кредитом.

В результаті систематичного порушення умов Кредитного договору, станом на «19 серпня 2015 року загальна сума заборгованості становить 8 422,71 дол. США, з яких: прострочена заборгованість по сумі кредиту: 403,44 дол. США; сума дострокового стягнення кредиту: 7 397,00 дол. США; відсотки: 506,49 дол. США; пеня: 115,78 (сто п`ятнадцять дол. США 78 центів) дол. США.

На підставі викладеного вище позивач ставить вимогу про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» вказану вище суму боргу за Кредитним договором №06/1635К-07 від 12.09.2007 року та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.10.2015 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2016 року замінено суддю-доповідача на Микуляк П.П.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2016 року замінено суддю-доповідача на Сарай А.І .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2016 року замінено суддю-доповідача на Світлик О.М.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2019 року замінено суддю-доповідача на Бедьо В.І.

В судове засідання призначене на 18.01.2021 рік представник позивача не з`явився, однак в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи без його участі. Крім того суд констатує, що протягом перебування справи на розгляді в Ужгородському міськрайонному суді позивач неодноразово уточнював позовні вимоги. Згідно останньої заяви про уточнення позовних вимог від 30.04.2020 року позивач ставить вимогу про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» борг за кредитним договором № 06/1635К-07 від 12.09.2007 року в розмірі 15 740, 41 дол. США, з яких: 3967,16 дол. США - прострочена заборгованість по кредиту; 3833,28 дол. США - сума дострокового стягнення кредиту; 5190,08 дол. США - відсотки; 2749,89 дол. США - пеня.

В судовому засіданні 18.01.2021 рік представники відповідачів заперечили проти задоволення позовних вимог у зв`язку їх необґрунтованістю та безпідставністю. Правова позиція сторони відповідача по суті справи викладена у заяві від 15.05.2017 року. Так, представник відповідача ОСОБА_3 вказує на те, що вимогу до поручителя кредитор пред`явив тільки 17.09.2015 року, в той час як боржник перестав виконувати зобов`язання за кредитним договором 10.03.2015 року, тобто зі спливом шестимісячного терміну. Сторона відповідача вказує на те, що вимога, яка знаходиться в матеріалах справи та яка нібито пред`являлась ОСОБА_3 не містить всіх складових вимоги, як того вимагає пункт 6 договору поруки. Окрім того вимога не була надіслана поручителю. Зазначає, що згідно додаткової угоди № 1 від 12.09.2008 року змінено порядок нарахування пені, внаслідок чого змінено розмір боргових зобов`язань за кредитним договором, що є підставою для визнання договору поруки припиненою. Також сторона відповідача вказує на те, що вимогу до поручителя кредитор пред`явив лише з поданням позову, тобто 17.09.2015 року, в той час як боржник перестав виконувати зобов`язання за кредитним договором 10.03.2015 року, тобто зі спливом шестимісячного терміну. Відтак відповідач вважає, що договір поруки припинено в силу ч. 4 ст. 559 ЦК. Відповідач звертає увагу суду також на те, що позивач ставить вимогу про стягнення заборгованості в іноземній валюті без визначення еквіваленту у гривнях, що також вважає суттєвим порушенням.

В судовому засіданні представники відповідачів додатково звернули увагу суду на те, що Верховною Радою у березні місяці ухвалено закон про внесення змін до податкового кодексу на період карантину через короновірус, яким заборонено застосовувати штрафи.

Заслухавши пояснення представників відповідачів, вивчивши зміст позовних вимог, суд, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, а відповідачі, як на підстави своїх заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

12 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (08.07.2009 р. змінено найменування на ПАТ «Універсал Банк») було укладено Кредитний договір №06/1635К-07, згідно якого Кредитор надав Позичальнику кредит у сумі 20 000,00 дол. США під 13,45% річних, із встановленим кінцевим строком закінчення дії договору 11 вересня 2024р.

12 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк Універсальний» в особі Закарпатської філії ВАТ «Банк Універсальний» було укладено договір поруки № 06/1636П-07, за яким ОСОБА_3 поручився перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по даному кредитному договору.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 12 вересня 2007 року 06/1635К-07, між ОСОБА_1 та банком було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І., згідно з яким в іпотеку було передано майнові права на майно, а саме, квартиру трьохкімнатну за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач вказує на те, що позичальник по Кредитному договору зобов`язання не виконав, на протязі тривалого часу не сплачував чергові платежі за кредитом в результаті чого виникла заборгованість за користування кредитними коштами. Як наслідок 04.08.2015 року, Позичальнику та Поручителю було направлено письмові вимоги щодо погашення заборгованості за кредитом.

Згідно наданих стороною позивача письмових матеріалів станом на 04.02. 2020 рік загальна сума заборгованості відповідачів за кредитним договором № 06/1635К-07 від 12.09.2007 року становить 15 740, 41 дол. США, з яких: 3967,16 дол. США - прострочена заборгованість по кредиту; 3833,28 дол. США - сума дострокового стягнення кредиту; 5190,08 дол. США - відсотки; 2749,89 дол. США - пеня.

Відтак позивач ставить вимогу про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» вказану суму заборгованості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу частина друга статті 1050 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Докладно вивчивши аргументацію відповідачів, що міститься у письмовій заяві, а також, яка висловлена в судовому засіданні щодо пропуску стороною позивача шестимісячного строку звернення до суду з вимогами до поручителя та припинення договору поруки в силу ч. 4 ст. 559 ЦК та незгодою із додатковою угодою № 1 від 12.09.2008 року, якою змінено порядок нарахування пені, внаслідок чого позивачем змінено розмір боргових зобов`язань за кредитним договором, суд виходить із наступного.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Суд звертає увагу сторони відповідача на те, що додаткова угода № 1 від 12.09.2008 року, на яку посилається сторона відповідача, не була предметом дослідження в рамках даної цивільної справи, така не надана сторонами в якості доказу, про витребування такої не подавалось клопотання відповідачем, тому суд позбавлений можливості надати оцінку вказаному доводу сторони відповідача.

Відповідно до ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.

Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не погодився забезпечувати виконання зобов`язання іншим боржником у договорі поруки чи при переведенні боргу.

Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Відповідно до положень пункту 10.3 кредитного договору банк має право вимагати дострокового погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та штрафних санкцій, що передбачені цим договором, а також відшкодування збитків, завданих банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником даного договору, а позичальник зобов`язаний повернути банку суму заборгованості за кредитом, що залишилась, сплатити проценти та штрафи, а також відшкодувати збитки, завдані банку, у випадку, якщо позичальник порушує терміни платежів, що встановлені цим договором.

Відповідно до договору поруки № 06/1636П-07 сторони погодили, що поручитель і і боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором.

У п. 12 договору поруки сторони погодили, що договір вступає в дію з моменту його підписання та діє до повного виконання зобов`язань по кредитному договору Боржником чи Поручителем.

П.п. 6, 7 вказаного договору-поруки регламентовано, що у випадку невиконання Боржником зобов`язань з кредитним договором Кредитор повідомляє про це Поручителя шляхом направлення письмової вимоги із зазначенням суми грошових коштів та рахунку, на які поручитель зобов`язаний перерахувати вказані кошти; поручитель зобов`язаний сплатити Кредитору суму боргу не пізніше 10 діб після отримання вимоги Кредитора.

Таким чином згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Частиною першою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що порука - це строкове зобов`язання, строк поруки відноситься до преклюзивних строків, а тому його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Договором поруки, укладеним між сторонами не встановлено ні строку дії цього договору, ні строку після настання якого порука припиняється, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків, що в цьому випадку підлягає застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

У пункті 10.4 кредитного договору сторони погодили, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом чи інших платежів строком більше 10-ти календарних днів, Банк надсилає Позичальнику повідомлення, в якому зазначається сума прострочки та термін сплати. У випадку невиконання Позичальником вимоги Банку, в термін встановлений у повідомленні, дата погашення кредиту, вказана в п. 1.1. Договору вважається такою, що настала на наступний день після дати зазначеної в повідомленні. В цю дату Позичальник зобов`язується повернути Банку суму кредиту в повному об`ємі, проценти та інші платежі, передбачені даним Договором.

Письмовими матеріалами позивач доводить, що 31.07.2015 року звернувся з вимогами ( а. с. 36-38) до позичальника та поручителя про негайну сплату простроченої заборгованості за Кредитним договором, процентами, нарахованими за користування кредитними коштами та штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язань та попередив, що у випадку невиконання цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на шістдесят перший день з моменту отримання цієї вимоги та Банк буде вимушений стягнути всю суму кредиту в примусовому порядку.

Представник відповідача стверджує, що вказана вимога не була йому надіслана в передбаченому законом порядку, однак питання про витребування кредитної справи з метою дослідження доказів направлення банком вказаних вимог до суду не ставив.

Суд звертає увагу на те, що згідно ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином в даному випадку сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Сторона відповідача акцентує увагу на тому, що позивач звернувся до суду з позовом раніше вказаного у вимозі строку, так у вимозі мова йшла про настання дострокового терміну на шістдесят перший день з моменту отримання вимоги, натомість банк звернувся раніше вказаного терміну, а саме 21.09.2015 року.

Разом з тим суд звертає увагу сторони відповідача на те, що згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Таким чином вказаною нормою не передбачено припинення строку дії поруки у випадку, коли банк раніше звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості.

Натомість матеріалами справи доведено, що позивач звернувся до суду з вимогою до позичальника та поручителя в межах передбаченого законом та кредитним договором шестимісячного сроку.

Надавши оцінку доводам сторони відповідача щодо незаконної вимоги позивача про стягнення заборгованості в іноземній валюті без визначення еквіваленту у гривнях, суд виходить із наступного.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Так, судом вже попередньо встановлено, що між сторонами існували договірні правовідносини, які відповідачами не виконані, кредитні кошти не повернуті позивачу, тому суд приходить до переконання, що в даному випадку суд має право на стягнення відповідача на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором.

Згідно зі статтею 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 статті 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вивчивши доводи сторони відповідача щодо незаконності нарахування позивачем пені, що зазначена у збільшених позовних вимог з тих підстав, що Верховною Радою у березні місяці ухвалено закон про заборону нарахування штрафів на період карантину, суд звертає увагу на те, що у заяві про уточнення позовних вимог чітко зазначено, що мова йде про стягнення заборгованості, що виникла у відповідачів станом на 04.02.2020 рік, тобто до ухвалення вказаного відповідачем закону.

Також суд звертає увагу на те, що відповідачами не спростовано факт невиконання кредитних зобов`язань та не надано доказів того, що розрахунок заборгованості є невірним.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Рronina V. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Узагальнюючи все вищезазначене суд приходить до переконання, що вимоги позову є обґрунтовані, доведені належними письмовими доказами, що не спростовані відповідачами під час розгляду даної цивільної справи, що є підставою для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України суд присуджує з відповідачів на користь позивача сплачений позивачем судовий збір у сумі 2775,57 грн.

Керуючись ст.ст.15, 16, 526, 530, 533, 536, 549, 550, 553, 554, 572-577, 610, 625, 1049, 1050, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ст.ст. 258,259,263,265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» борг за кредитним договором № 06/1635К-07 від 12.09.2007 року в розмірі 15 740, 41 дол. США, з яких: 3967,16 дол. США - прострочена заборгованість по кредиту; 3833,28 дол. США - сума дострокового стягнення кредиту; 5190,08 дол. США - відсотки; 2749,89 дол. США - пеня.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 1387,785 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 1387,785 грн. судового збору.

Позивач: публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», юридична адреса: 04114, м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19.

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28.01.2021 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.І. Бедьо