Головуючий у І інстанції Грегуль О.В.
Провадження №22-ц/824/9145/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_1 , про припинення поруки,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у солідарному порядку заборгованість за договором споживчого кредиту № 0/1 від 16 березня 2007 року в сумі 881 207,60 грн. за кредитом, процентами і пенею, визначеною за період з 12 січня 2018 по 12 вересня 2018 року, а також судовий збір у розмірі 13 218,11 грн., посилаючись на те, що16.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0/1, 13.01.2009 року додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0/1 від 16.03.2007 року, 26.01.2009 року додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0/1 від 16.03.2007 року, 22.01.2010 року додаткову угоду № 3 до договору про надання споживчого кредиту № 0/1 від 16.03.2007 року, 10.06.2011 року додаткову угоду № 4 до договору про надання споживчого кредиту № 0/1 від 16.03.2007 року.

За умовами договору споживчого кредиту та додаткових угод до нього ОСОБА_1 надано кредит у сумі 131 705 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 665 120 грн., який разом з процентами мав погашатись щомісячними платежами і бути повернутий не пізніше 16.03.2028 року.

З метою забезпечення виконання умов договору про надання споживчого кредиту, 16.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 101738, 22.01.2010 року додаткову угоду № 3 до договору поруки № 101738 від 16.03.2007 року, 10.06.2011 року додаткову угоду № 4 до договору поруки № 101738 від 16.03.2007 року, за умовами яких ОСОБА_2 зобов`язався нести солідарну з ОСОБА_1 відповідальність у разі невиконання останньою її зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0/1 від 16.03.2007 року.

Позивач у позові зазначив, що свої обов`язки за договором про надання споживчого кредиту виконав повністю, натомість відповідач ОСОБА_1 не виконувала належним чином взяті на себе перед банком зобов`язання щодо своєчасного погашення кредиту і процентів щомісячними платежами, внаслідок чого станом на 12 вересня 2018 року виникла заборгованість в розмірі 881 207 грн. 60 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 776 332 грн. 08 коп., заборгованості за процентами в розмірі 92 109 грн. 16 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 12 січня 2018 року по 12 вересня 2018 року в розмірі 3 127 грн. 62 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 12 січня 2018 року по 12 вересня 2018 року в розмірі 9 638 грн. 74 коп.

Оскільки відповідачі у добровільному порядку заборгованість не погасили, ПАТ «УкрСиббанк» і звернувся до суду з позовом про стягнення з них цієї заборгованості на свою користь.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву, у якій просив визнати припиненою з 11 липня 2018 року поруку, яка виникла на підставі договору поруки № 101738 від 16.03.2007 року, укладеного між ним та АКІБ «УкрСиббанк», посилаючись на пропуск банком шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до нього, як поручителя, що згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України свідчить про припинення поруки.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту № 0/1 від 16 березня 2007 року 881 207,60 грн. заборгованості за кредитом, процентами, пені та 13 218,11 грн. судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог за первісним позовом відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано припиненим з 11 липня 2018 року договір поруки № 101738 від 16 березня 2007 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 .

Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 768,40 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Гладкого Р.В. подала на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду в частині стягнення з неї, ОСОБА_1 , на користь ПАТ «УкрСиббанк» 881 207 грн. 60 коп. заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0/01 від 16 березня 2007 року - скасувати та ухвалити в цій частині по справі нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Обгрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилалась на те, що розрахунок заборгованості позичальника здійснено неправильно, він є необґрунтованим та недоведеним, оскільки у даних розрахунках відсутні дати погашення ОСОБА_1 тіла кредиту та відсотків за його користування після виникнення заборгованості, а зазначення цих дат є необхідним, оскільки з моменту здійснення позичальником платежів за кредитним договором позивач повинен був нараховувати заборгованість вже на нову суму зобов`язання. Крім того, у матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують факт видачі позичальнику кредитних коштів. Також суд не звернув уваги на те, що всупереч ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не звертався з попереднім повідомленням щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту ОСОБА_1 , тому вимоги банку є передчасними. В якості доказу направлення вимог про дострокове повернення кредиту позивач надав до суду копії двох вимог: за вих. № 23-1-02/907 від 18.07.2018 року на ім`я ОСОБА_1 та за вих. № 23-1-02/908 від 18.07.2018 року на ім`я ОСОБА_2 ; копію списку № 6998 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих та копію квитанції без зазначення адресатів відправлення. Однак, сама по собі наявність вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості чи квитанції, яка підтверджує її відправку, не може бути доказом отримання позичальником цієї вимоги.

Позивач АТ «УкрСиббанк» в особі представника Демчука О.В. також подав на рішення суду апеляційну скаргу, у якій посилався на незаконність рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про припинення поруки та відмову у стягненні із ОСОБА_2 , як поручителя, заборгованості з підстав неправильного застосування судом першої інстанції положень ст. 559 ЦК України. Зокрема, банк у скарзі посилався на те, що згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 336, направленого ОСОБА_2 , вимога отримана останнім 30.07.2018 року. Відповідно до пункту 11.1. Кредитного договору направлення на адресуПозичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення Позичальником порушень умов за Кредитним договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку, при цьому у випадку неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) Банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 (сорок перший)календарний день з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку.

Банк звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості 15.09.2018 року, отже з огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6- 2662цс15).

Строк виконання основного зобов`язання банком було змінено шляхом направлення боржнику та поручителю вимоги про дострокове повернення заборгованості, яку поручитель отримав 30.07.2018 року. Таким чином, оскільки позов до суду про стягнення заборгованості банком подано 15.09.2018 року, такі дії вчинені ним в межах передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, що свідчить про помилковість висновків суду в частині припинення поруки ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник АТ «УкрСиббанк» адвокат Демчук О.В. проти задоволення скарги відповідача заперечив та просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість викладених у ній доводів.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Бабенко Я.В. свою апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених у ній підстав; проти задоволення апеляційної скарги позивача АТ «УкрСиббанк» заперечили та просили залишити її без задоволення, посилаючись на обґрунтованість висновків суду в частині припинення поруки ОСОБА_2 .

Представник позивача АТ «УкрСиббанк» - адвокат Демчук О.В. в апеляційному суді просив скаргу відповідача залишити без задоволення, а скаргу банку - задовольнити з підстав, викладених у ній.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін, колегія суддів приходить до висновку про їх часткове задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0/1, 13.01.2009 року додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0/1 від 16.03.2007 року, 26.01.2009 року додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 0/1 від 16.03.2007 року, 22.01.2010 року додаткову угоду № 3 до договору про надання споживчого кредиту № 0/1 від 16.03.2007 року, 10.06.2011 року додаткову угоду № 4 до договору про надання споживчого кредиту № 0/1 від 16.03.2007 року, за умовами яких ОСОБА_1 надано кредит у сумі 131 705 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 665 120 грн. і який разом з процентами мав погашатись щомісячними платежами і бути повернутий не пізніше 16.03.2028 року (том 1, а.с.14-36).

В забезпечення виконання ОСОБА_1 основного зобов`язання, 16.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки № 101738, 22.01.2010 року додаткова угода № 3 до договору поруки № 101738 від 16.03.2007 року, 10.06.2011 року додаткова угода № 4 до договору поруки № 101738 від 16.03.2007 року, за умовами яких ОСОБА_2 зобов`язався нести солідарну з ОСОБА_1 відповідальність у разі невиконання останньою її зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0/1 від 16.03.2007 року (том 1, а.с.45-49).

Також встановлено, що у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 її обов`язків по поверненню кредиту та відсотків за користування ним, за договором утворилась заборгованість, яка станом на 12.09.2018 року дорівнює 881 207 грн. 60 коп. та складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 776 332 грн. 08 коп., заборгованості за процентами в розмірі 92 109 грн. 16 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 12 січня 2018 року по 12 вересня 2018 року в розмірі 3 127 грн. 62 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 12 січня 2018 року по 12 вересня 2018 року в розмірі 9 638 грн. 74 коп. (том 1, а.с.61-75).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову АТ «УкрСиббанк» шляхом стягнення заборгованості лише з позичальника ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про припинення його поруки перед банком, суд першої інстанції виходив з доведеності факту припинення поруки, що виключає відповідальність ОСОБА_2 , як поручителя, перед банком за неналежне виконання позичальником ОСОБА_1 її обов`язків за основним зобов`язанням.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 11.1. договору про надання споживчого кредиту № 0/1 від 16.03.2007 року, відповідно до ст.ст. 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п. п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «УкрСиббанк» 18.07.2018 року було направлено позичальнику ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання зобов`язання, якою банк змінив строк виконання основного зобов`язання. Зокрема, у даній вимозі зазначено, що банк вимагає від ОСОБА_1 в разі несплати нею простроченої заборгованості на 32 день з дня отримання даної вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику даної вимоги, виконати свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 16.03.2007 року, а саме: сплатити ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по поверненню суми кредиту у повному обсязі, сплаті нарахованих процентів, що разом становить 849 731,74 грн. (том 1, а.с.50). Дана вимога ОСОБА_1 вручена не була, отже згідно п. 11.1. укладеного між сторонами договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 була зобов`язана сплатити усю заборгованість, починаючи з 27 серпня 2018 року (з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику даної вимоги).

Аналогічну вимогу банком 18.07.2018 року було направлено і поручителю ОСОБА_2 (том 1, а.с.51), який отримав її 30.07.2018 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (том 2, а.с.5). Таким чином, ОСОБА_2 , у зв`язку із зміною кредитором строку виконання основного зобов`язання, був зобов`язаний сплатити усю заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту, починаючи з 31 серпня 2018 року (на 32 день з дня отримання ним даної вимоги).

Таким чином, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено згідно умов договору на серпень 2018 року, то саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду з вимогою щодо захисту своїх порушених прав як до позичальника, так і до поручителя.

При цьому, згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб`єктивне право, та полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов`язок боржника за договором.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини п`ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Так само, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Подібного висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-2662цс15, у якій зазначив, що сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

АТ «УкрСиббанк», як кредитором, змінено строк виконання основного зобов`язання шляхом направлення позичальнику та поручителю вимог про дострокове виконання основного зобов`язання, при чому для поручителя цей строк настав з 31 серпня 2018 року (на 32 день з дня отримання ОСОБА_2 даної вимоги).

Таким чином, виходячи зі змісту ч. 4 ст. 559 ЦК України, банк мав право пред`явити вимогу до поручителя ОСОБА_2 про виконання порушеного боржником зобов`язання щодо повернення кредиту, починаючи з 31 серпня 2018 року протягом наступних шести місяців - до 28 лютого 2019 року. При цьому така вимога до ОСОБА_2 була заявлена банком шляхом подання позовної заяви до суду у вересні 2018 року, тобто в межах строку дії поруки, з дотриманням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дійшов помилкового висновку про обчислення строку, протягом якого кредитор має право звернутися до суду із вимогою до поручителя, з моменту здійснення останнього платежу у погашення кредитної заборгованості - 10.11.2017 року, не звернувши уваги на те, що кредитор скористався наданим йому ч. 2 ст. 1050 ЦК України правом дострокового повернення кредиту та змінив при цьому строк виконання основного зобов`язання на серпень 2018 року. Відтак, звернення кредитора до суду із вимогами до поручителя у вересні 2018 року вчинене в межах дії поруки, тому висновок суду про припинення поруки є необґрунтованим та безпідставним.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом при ухваленні рішення допущено неправильне застосування норм матеріального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про часткове задоволення первісного позову та задоволення зустрічного позову, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення.

Вирішуючи питання по суті позовних вимог АТ «УкрСиббанк» та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно зі ст. 553 ЦК поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частин 1-2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт укладення між сторонами договору про надання споживчого кредиту та факт існування за ним заборгованості внаслідок неналежного виконання позичальником ОСОБА_1 своїх обов`язків по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ним, законними та обґрунтованими є вимоги АТ «УкрСиббанк» про стягнення цієї заборгованості у визначеному банком розмірі з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 , порука якого, всупереч доводів його зустрічного позову, не припинилася, оскільки кредитор звернувся до суду із вимогою до нього про виконання обов`язків боржника протягом строку дії поруки згідно умов договору та відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки АТ «УкрСиббанк» суду надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог про стягнення заборгованості, колегія суддів приходить до висновку про наявність у справі підстав для задоволення його позову. При цьому зустрічний позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, оскільки ним на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог про припинення поруки, суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів.

Вирішуючи питання про порядок стягнення з відповідачів, як солідарних боржників, заборгованості на користь позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати щомісячно, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів розпочинається обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

На основі аналізу релевантної судової практики в аналогічних справах Верховний Суд у Постанові від 13 червня 2018 року в справі № 408/8040/12-ц зазначив «...про відсутність розходжень у судовій практиці (справи № 756/12263/15-ц, 522/10828/15-ц, 377/471/15-ц, 127/8315/16-ц, 285/1462/15-ц, 2-1283/11, 569/3799/14-ц, 756/4514/16-ц, 750/4903/14 та багато інших). В усіх зазначених справах суд касаційної інстанції виходив із того, що строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням. Більш того, у цих судових рішеннях містяться посилання на висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України у справах № 6-53цс14, 6-3087цс16 та інших аналогічних справах».

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Базуючись на зазначених позиціях Верховного Суду щодо правильного тлумачення положення ч. 4 ст. 559 ЦК України, необхідно встановити, за якими зобов`язаннями порука відповідача ОСОБА_2 припинилася, а за якими діє.

Кредитним договором №0/1 від 16.03.2007 року із змінами згідно з додатковими угодами №1 від 13.01.2009 року, №2 від 26.01.2009 року, №3 від 22.01.2010 року, №4 від 10.06.2011 року передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійсненнящомісячних платежів.

Заборгованість за кредитним договором виникла внаслідок невнесення боржником чергового платежу для погашення заборгованості за кредитним договором та процентами. Останній платіж для погашення кредитної заборгованості було здійснено 10.11.2017 року. Таким чином, прострочення погашення чергових платежів почалося з 11.12.2017 року (дата здійснення наступного чергового платежу).

Із досудовою вимогою до відповідачів банк звернувся 18.07.2018 року, реалізувавши своє право, передбачене ч. 4 ст. 559 ЦК України. Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Таким чином, враховуючи шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, на момент звернення до поручителя із вимогою порука припиняється лише в частині зобов`язань, що виникли в період з 11.12.2017 року до 18.01.2018 року (період понад шість місяців до моменту звернення з досудовою вимогою) та не припиняється в частині зобов`язань, що виникли в період після 18.01.2018 року (період менше шести місяців до моменту звернення з досудовою вимогою).

Отже, порука припинилася щодо наступних зобов`язань: 2 882,79 грн.(періодичний платіж, запланований на 10.01.2018 року згідноз графіком погашення кредиту) - заборгованість за кредитом; 18 145,82 грн. - заборгованість за процентами; 73,51 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 777,31 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами. Зважаючи на припинення поруки щодо даних платежів, ці суми підлягають стягненню на користь АТ «УкрСиббанк» лише з позичальника ОСОБА_1 .

Порука не припинилася щодо зобов`язань: 773 449,29 грн.- заборгованість за кредитом; 73 963,34 грн. - заборгованість за процентами; 3 054,11 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 28.01.2018 по 12.09.2018 року; 8 861,43 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 28.01.2018 по 12.09.2018 року. Дані суми підлягають стягненню на користь АТ «УкрСиббанк» з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 в солідарному порядку.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про її незгоду з розрахунком заборгованості, наявним у справі, колегією суддів відхиляються, оскільки надані позивачем виписки по кредитному договору є належними доказами наявності заборгованості за кредитним договором. Крім того, вищевказані докази заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, наявні у справі, відповідачем у встановлений законом спосіб не спростовані, що робить доводи її скарги у цій частині необґрунтованими.

Доводи скарги ОСОБА_1 про недоведеність факту видачі їй, як позичальнику, кредитних коштів, апеляційним судом також відхиляються, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Факт укладення та підписання кредитного договору відповідачем не заперечується, а часткове погашення нею заборгованості за кредитним договором до 10.11.2017 року вказує на визнання та виконання нею договору.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.02.2019 року в справі № 760/7792/14-ц та у постанові від 17.12.2020 року у справі № 278/2177/15-ц.

Відхиляються апеляційним судом і доводи скарги про те, що банк не направляв ОСОБА_1 вимогу про сплату заборгованості, що свідчить про те, що права банку на час звернення до суду з даним позовом порушені не були.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 18.07.2018 року на адресу ОСОБА_1 було направлено вимогу АТ «УкрСиббанк» про дострокове повернення всієї суми боргу у разі несплати нею простроченої заборгованості (том 1, а.с.50). Дана вимога позичальнику вручена не була, однак згідно умов укладеного між сторонами договору (п.11.1) у випадку неотримання вимоги банку, термін повернення кредиту вважається таким, що настав, на 41 день з дня відправлення цієї вимоги. Вищенаведене свідчить про дотримання банком визначеного умовами договору порядку направлення позичальнику вимоги, а факт несплати позичальником заборгованості безумовно свідчить про порушення права банку, як кредитора, та наявність у нього законних підстав на звернення до суду за захистом порушеного права.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не заслуговують на увагу суду, оскільки жодним чином не спростовують її обов`язку, як позичальника, виконати умови договору про надання споживчого кредиту в частині повернення тіла кредиту, сплати процентів за користування ним, а також штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору.

Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості, зважаючи на їх обґрунтованість та доведеність, та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про припинення поруки, беручи до уваги ненадання відповідачем доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог про припинення поруки.

Оскільки позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» задовольняються, з відповідачів на користь банку підлягає стягненню сплачений ним при подачі позову та апеляційної скарги судовий збір на загальну суму 33 045 грн. 28 коп., по 16 522 грн. 64 коп. з кожного відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року - скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовну заяву Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 16 березня 2007 року у розмірі 859 328 грн. 17 коп., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 773 449 грн. 29 коп., заборгованості за процентами у розмірі 73 963 грн. 34 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 28 січня 2018 року по 12 вересня 2018 року у розмірі 3 054 грн. 11 коп. та пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 28 січня 2018 року по 12 вересня 2018 року у розмірі 8 861 грн. 43 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 16 березня 2007 року у розмірі 21 879 грн. 43 коп., що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2 882 грн. 79 коп., заборгованості за процентами у розмірі 18 145 грн. 82 коп., пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 73 грн. 51 коп. та пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами у розмірі 777 грн. 31 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_1 , про припинення поруки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» в рівних частках судові витрати у вигляді судового збору, по 16 522 грн. 64 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: