ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року м. Київ

справа № 359/7786/20

провадження № 22-ц/824/189/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозов Геннадій Вікторович

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2020 року у складі судді Борця Є.О., про забезпечення позову,

встановив:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, яку мотивував тим, що він пред`явив до Бориспільського міськрайонного суду позов, в якому просить визнати незаконними та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Г.В. № 53536637, № 53537217 від 10 серпня 2020 року про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на садовий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1120 га з кадастровим номером :04:001:0162 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану в СТ «Вишеньки 2» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району; а також витребувати ці об`єкти нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Заявник вважає, що ОСОБА_3 може відчужити садовий будинок та земельну ділянку у власність інших осіб, що унеможливить виконання рішення суду про витребування цих об`єктів нерухомого майна з чужого незаконного володіння відповідача, а також істотно утруднить захист прав позивача.

Тому ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень до заяви, просив суд накласти арешт на садовий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1120 га з кадастровим номером :04:001:0162 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану в СТ «Вишеньки 2» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району; тимчасово заблокувати приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Морозову Г.В. доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та заборонити йому та іншим суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо права власності на вказаний садовий будинок та земельну ділянку.

ОСОБА_3 заперечуючи проти задоволення заяви зазначила, що підстави для накладення арешту на вказані об`єкти нерухомого майна відсутні, оскільки вона, у встановленому порядку набула право власності на них.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на садовий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1120 га з кадастровим номером :04:001:0162 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану в садовому товаристві «Вишеньки 2» на території Вишеньківської сільської ради Бориспільського району.

У задоволенні заяви в частині вимог про вжиття інших заходів забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду першої інстанціїчерез порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заявиОСОБА_1 про забезпечення позову.

Апелянт також просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені судові витрати в розмірі 420,40 грн. за подання апеляційної скарги, та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 925 грн.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що вона та приватний нотаріус Морозов Г.В. незаконно здійснили відчуження садового будинку та земельної ділянки. Апелянт наголошує, що вона є власником зазначеного майна на правовій основі.

Також вказує, що заявником ОСОБА_1 не було доведено реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення при задоволенні позову.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просить відмовити ОСОБА_3 у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 вважає, що забезпечення позову шляхом заборони відчуження майна, яке йому належало, є єдиним шансом на відновлення його порушених прав. До того ж, даний спосіб забезпечення позову, на його думку, ніяким чином не позбавляє апелянта володіти спірним майном, а отже не порушує її прав.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачів просив апеляційну скаргу задовольнити з викладених у ній підстав.

Представник позивача просив відмовити у задоволенні скарги з підстав викладених у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції, в тому числі розширені підстави вжиття судом заходів забезпечення позову.

Зокрема, якщо за попередньою нормою (ч.3 ст.151 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року) підставою вжиття заходів забезпечення позову було лише утруднення виконання чи неможливість виконання в майбутньому рішення суду, то згідно ст.149 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову не тільки якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду але і якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 152 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. (пункт 4 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Аналогічні приписи містить ст.18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Як вбачається з позовних вимог, позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання незаконними та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_3 права власності на садовий будинок та земельну ділянку, а також витребування цих об`єктів нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна власником спірного майна .на яке суд наклав арешт є відповідач ОСОБА_3 .

Таким чином, суд першої інстанції враховуючи вимоги позивача, характер взаємовідносин сторін по справі, і те, що між сторонами у справі дійсно існує спір та існує реальна загроза невиконання у майбутньому рішення суду у разі задоволенні позовних вимог, дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

Доводи скарги про те, що заява не містить доказів на її обґрунтування, не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідач не спростувала твердження позивача що існує ризик відчуження спірного майна, яке зареєстроване на ім`я відповідача та яке позивач просить витребувати на його користь, тому таке майно потребує захисту в порядку забезпечення позову, при цьому таке забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

За таких обставин, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що зазначене судове рішення постановлено з додержанням вимог закону, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді :