печерський районний суд міста києва
23 листопада 2021 року Печерський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Литвинової І. В.,
за участі секретаря судових засідань Орел А. О.,
при представникові позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,
І. Позиція сторін у справі.
В обґрунтування позову зазначено, що сторони, починаючи з квітня 1997 року, перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, планували спільне майбутнє і тому спільно придбали квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , а також квартиру АДРЕСА_3 , право власності на які було оформлено на відповідача.
Наприкінці грудня 2019 року стосунки сторін розірвано, відповідач перешкоджає позивачеві у користуванні майном, яке вона вважає об`єктами спільної сумісної власності і просить такими їх визнати у судовому порядку та поділити.
Позивач наполягає, що на даний час відповідач через проблеми фінансового характеру погрожує їй тим, що без її дозволу продасть належну їм нерухомість та залишить їхніх дітей без житла, надає довіреності на продаж майна і намагається таємно продати придбані за час їхніх фактичних шлюбних відносин квартири.
Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.
ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.
19 квітня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
29 квітня 2021 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження, а також ухвалою від 29 квітня 2021 року задоволено клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів шляхом витребування письмових доказів /а. с. 24-25, 27-28/.
13 травня 2021 року і 14 травня 2021 року судом отримано відповідь на запит щодо актуальної адреси проживання відповідача, зареєстрованої у передбаченому законом порядку /а. с. 34, 37/.
26 травня 2021 року суд ухвалою, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, задовольнив клопотання представника позивача про виклику свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у судове засідання /а. с. 44/.
15 червня 2021 року ухвалою суду задоволено заяву представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна /а. с. 64-67/.
18 серпня 2021 року ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні, на місці без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу, задоволено клопотання представника позивача - ухвалено витребувати у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформацію про всі реєстраційні дії, починаючи з 1996 року, вчинені щодо об`єкту нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 (пункт 6 протоколу, копію якого додано до запиту), згідно з даними реєстрових книг Бюро /а. с. 80/.
Окрім того, 18 серпня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до розгляду по суті /а. с. 76-77/.
Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Свідок ОСОБА_4 надала суду покази, що позивач є її матір`ю, вона закінчила Інститут культури та займалася творчою діяльністю. Разом вони проживали у бабусі, у квартирі по АДРЕСА_4 . Батько свідка - чоловік її матері - помер 1995 року. У 1997 році позивач познайомилася з відповідачем, через місяць після чого вони почали проживати разом. Після придбання квартири по АДРЕСА_5 , у ній потрібно було зробити ремонт, чим займалася позивач, і після його закінчення, свідок, сторони переїхали проживати у нову квартиру. У 1999 році рідними заключено інвестиційний договір на квартиру на Оболоні . Цього ж року у сторін народилася ОСОБА_7 . Свідок вказала, що ремонтом у квартирі, що знаходиться в Оболонському районі, займалася позивач. У 2000 році ремонт квартири закінчився. Оскільки у відповідача було двоє дітей від першого шлюбу, коли перша дружина померла, то він дітей забрав, і вони всі переселилися проживати у квартиру на Оболоні , а у квартирі по АДРЕСА_5 стала проживати мати відповідача. Також у 2000 році народилася друга спільна дочка - ОСОБА_11 . У 2002 році у відповідача почалися неприємності, його банк збанкротував. Родина виїхала у Болгарію і проживали у м. Софія, де батьки відкрили фірму і придбали квартиру. У Болгарії вони прожили два роки і повернулися до Києва, в Україну. З цього часу по 2017 рік вони постійно переїжджали з Києва до Софії і навпаки. У 2019 році позивач приїхала у Київ з дітьми, але відповідач її не впустив, почав переховуватися і не хотів спілкуватися. Позивач була вимушена повернутися у Болгарію. Протягом спільного проживання сторони мали спільний бюджет і вели господарство спільно, так само спільно купували квартири і робили ремонти, відпочивали разом у Франції, Австрії, Німеччині, Іспанії, Болгарії. Допомагала бабуся, яка забирала дітей на канікули. Зараз до квартир, які купували разом, позивач не може потрапити. У Болгарії було придбано три квартири: дві квартири для дітей, одна велика - для всієї родини, яка і залишилася у м. Софія. Дітям від першого шлюбу відповідач придбав квартири. Свідок надала суду покази, що у сторін були дуже хороші стосунки, були сильні почуття один до одного, повноцінна сім`я /а. с. 89-90/.
У судовому засіданні представник позивача позов підтримала і просила задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.
Відповідач, його представник у судове засідання не з`явився, про час, дату і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за адресою місця проживання, зареєстрованому у передбаченому законом порядку, проте судова кореспонденція повернулася до суду без вручення адресату. Заяви по суті та з процесуальних питань не надходили від сторони відповідача.
На підставі частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень позивача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення у справі заочного рішення.
Суд, заслухавши обґрунтування сторони позивача, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
Сторони познайомилися навесні 1997 року і за місяць після знайомства почали проживати разом, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах.
У вересні 1997 року сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , покупцем й одноосібним власником якої був вказаний відповідач. Крім цього, відповідач з 16 вересня 1997 року зареєстрований за вказаною адресою, у передбаченому законом порядку, як за адресою місця проживання /а. с. 34/.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_7 , батьком якої є відповідач, а матір`ю - позивач, про що видано 23 квітня 1999 року свідоцтво НОМЕР_1 про встановлення батьківства Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 23 /а. с. 11/.
ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_11 , батьками якої є сторони, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 , виданим 08 листопада 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 671 /а. с. 10/.
18 січня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 24 грудня 2004 року № 2440-С/КІ, видано свідоцтво серії НОМЕР_3 про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , і складається з 4-х кімнат, жилою площею 121, 60 кв, загальною площею 228, 40 кв м, на ім`я ОСОБА_3 /а. с. 13/.
ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, у якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а відповідно до приписів ст.ст. 15 та 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду за припиненням дії, яка порушує таке право.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України.
Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині другій статті 321 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статей 60, 61, 63 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За змістом частини першої ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до частини першої ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини другої ст. 370 Цивільного кодексу України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
За положеннями частини першої, другої ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до частини першої ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно зі ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.
При застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
За приписами частини другої ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків.
Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Аналогічні висновки, висловлені Верховним Судом в постанові від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц та в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 207/3371/17.
У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.
Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 висловив правову позицію, за якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету), а інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Аналогічні висновки висловив Верховний суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 207/3371/17.
У Віснику Верховного Суду України № 8 (144) за 2012 рік викладені правові позиції Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, де зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом).
Також Верховний Суд України зазначив, що доводити такий факт слід документами та доказами того, що між заявником та іншої особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні відносини - свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного з «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
У відповідності до вищевказаних вимог, позивачем на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зі відповідачем надано низку доказів, які у повному обсязі підтверджують зазначені обставини.
Факт спільного проживання однією сім`єю, як подружжя без реєстрації шлюбу, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні.
Крім зазначеного, позивачем надані в якості доказів фотографії якими зафіксовані спільні подорожі та відпочинок.
Вказані докази підтверджують спільну участь, тривалу та повну довіру між позивачем та відповідачем у формуванні та використанні сімейного бюджету.
Крім зазначених документів, вказані обставини підтверджені поясненнями свідка, яка за клопотанням сторони позивача була допитана у судовому засіданні.
Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали з квітня 1997 року по грудень 2019 року включно однією сім`єю як чоловік та дружина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.
З огляду на встановлений факт суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо визнання об`єктами спільної сумісної власності майна, яке було придбане під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, згідно переліку, вказаного у позові.
Також судом встановлено, що позивач має тривалий зв`язок із спірною квартирою АДРЕСА_2 , як із своїм житлом незалежно від правового режиму, що є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом позивача у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так сторони разом із дітьми проживали з 1997 року по 2000 рік за адресою: АДРЕСА_7 , а після закінчення ремонту з 2000 року - за адресою: АДРЕСА_8 , де і мали постійне місце проживання в Україні. Проте після розриву стосунків, з грудня 2019 року позивач та доньки не можуть потрапити до свого житла. Крім цього, перебуваючи у Республіці Болгарія, сторони і їхні діти проживали за адресою: АДРЕСА_9 , де позивач разом з доньками продовжує мешкати і зараз, оскільки не мають іншого житла у м. Києві, окрім вказаного, але можливості потрапити до свого постійного місця проживання позбавлені.
Предметом позову також охоплюється об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_3 .
Частиною першою статті 38 Закону № 2709-IV від 23 червня 2005 року передбачено, що право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до частини другої статті 42 цього Закону, захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, у якій це майно знаходиться.
Тож права власності або інше речове право на такий об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на території Республіки Болгарія, підлягає захисту у відповідності до права цієї держави.
З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, є такими, що ґрунтуються на законних вимогах, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню, за виключенням щодо об`єкту нерухомого майна, що розташований за межами території України.
V. Розподіл судових витрат.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).
На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись
ст.ст. 3, 8, 21, 22, 24, 41, 129, 129-1 Конституції України,
ст.ст. 1-22, 316, 317, 319, 321, 370 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 3, 21, 36, 60, 61, 63, 69, 70, 74 Сімейного кодексу України,
ст.ст. 38, 42 Закону України «Про міжнародне приватне право»,
ст.ст. 1-18, 76-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 274-279, 280-282, 289, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, задовольнити частково.
Встановити факт спільного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з квітня 1997 року по грудень 2019 року включно.
Встановити, що майно, набуте під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , а саме:
Визнати за ОСОБА_2 право власності на наступне майно:
Відмовити у задоволенні позову у частині вимог щодо об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 .
Стягнути з відповідача ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_12 ), суму судового збору у розмірі 12 712, 80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2021 року.

Суддя І. В. Литвинова