ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8173/21 Справа № 199/6273/20 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В,

при секретарі - Соломці М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар Інни Віталіївни про визнання рішення нотаріуса неправомірним та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , він, будучи єдиним спадкоємцем за законом, успадкував 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , про що видано державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори Коцар І.В. свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 червня 2020 року. Разом з цим, постановою державного нотаріуса Четвертої державної нотаріальної контори Коцар І.В. від 19 червня 2020 року відмовлено у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу 1/2 частину вказаної квартири. Вважає постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною та просить визнати неправомірною, разом з цим зобов`язати державного нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути судові витрати у справі.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано неправомірною та скасовано постанову державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Коцар І.В. про відмову ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що державний нотаріус неправомірно відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , чим саме порушено його спадкові права, тому позовні вимоги у частині визнання постанови неправомірною підлягають задоволенню.

Не погодившись з таким рішенням суду, державний нотаріус Четвертої державної нотаріальної контори Коцар І.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що звертаючись з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 наполягав на видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу 1/2 частину вказаної квартири, яка належала дружині ОСОБА_3 , вважаючи, що вся квартира належить спадкодавцю, що не відповідає дійсності. Судом не враховано, що після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа не відкривалась, а тому нотаріус не міг вийти за межі своїх повноважень та видати свідоцтво про право на спадщину на іншу 1/2 частину вказаної квартири, без встановлення кола спадкоємців.

Представник позивача ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм процесуального та матеріального права, з з ясуванням всіх обставин у справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено та як вбачається із матеріалів справи, батьки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , перебували у зареєстрованому шлюбу починаючи з 05 лютого 1966 року.

19 грудня 1984 року його мати ОСОБА_4 , як член «ЖБК № 356» отримала ордер № 806, виданий виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на право зайняття (вселення) 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною житловою площею 47,5 м2. Згідно якого, в квартиру вселились його батько ОСОБА_3 , мати та його брат ОСОБА_7 .

Відповідно до довідки № 48 від 27 листопада 2019 року обслуговуючого кооперативу «ЖБК № 356» 01 січня 1991 року членом кооперативу ОСОБА_4 внесено пайовий внесок в повному обсязі в сумі 9 866,00 руб:1) у період сумісного проживання подружжя; 2) за рахунок спільних коштів; 3) відсутні документи на спростування цих обставин.

Мати позивача ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 27 жовтня 1997 року, виданим Відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська, державну реєстрацію права власності на квартиру не здійснила.

Брат позивача ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , виданого відділом запису акту громадянського стану адміністрації Надеждинського муніципального району Приморського краю Росії.

Батько позивача ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 від 12 червня 2019 року, видане Амур-Нижньодніпровським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Будучи єдиним спадкоємцем за законом після смерті батька, позивач успадкував 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 червня 2020 року, посвідчене Державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори Коцар І.В. зареєстрованого в реєстрі за № 1-416, спадкова справа № 416/2019 та позивач зареєстрував своє право власності на успадковане майно.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом та кільком громадянам.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у підпунктах 5, 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року N 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", при розгляді таких спорів, статтею 15 Закону України "Про власність", пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року N 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів та після повної сплати пайового внеску, квартира є їх спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року N 697-ХІІ "Про власність" член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Статтею 16 Закону України "Про власність" передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Статтями 22, 28, 29 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю та їх частки є рівними .

Статтею 49 Закону України "Про власність" в редакції, чинній на момент виникнення спірним правовідносин, встановлено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не було встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом.

Згідно з п.11 (б) Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності» від 22 грудня 1995 року №20 при повному внесенні пайових внесків за квартиру, надану члену житлово-будівельного кооперативу, у особи, яка має право на частку в пайових внесках виникає право власності на відповідну частку квартири .

Право власності на таке майно виникає не з моменту його реєстрації, а з часу оплати останнього пайового внеску (ст.15 Закону України «Про власність», п.5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року N 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи"). Вказана правова позиція зазначена в постанові Верховного суду від 01 вересня 2020 року № 127/19603/18 .

Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно зі змістом статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язки (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщин не припинилися внаслідок його смерті.

Так, згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року N 3425-ХІІ "Про нотаріат".

Частиною 1 ст. 1 Закону встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до ст. 49 Закону нотаріус, який вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить законодавству України.

Зі змісту статей 47, 49 Закону вбачається, що нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії з підстав, визначених ст. 49 Закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до ст. 525 ЦК УРСР після смерті матері позивача відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцями померлої відповідно до положень ст. 529 ЦК УРСР були її чоловік та діти. Спадкоємці (діти) свідоцтво про право на спадщину не отримували, дій щодо прийняття спадщини не вчиняли.

Мати позивача, як член «ЖБК № 356» після сплати пайового внеску 01 січня 1991 року в повному обсязі відповідно до положень ст.15 Закону України « Про власність», п.5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року N 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи") отримала право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 в подальшому 02 жовтня 2008 року отримав свідоцтво про право власності це майно та здійснив державну реєстрацію на об`єкт нерухомості.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини у справі, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін у справі, дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги, з підстав заявлених позивачем підлягають задоволенню в частині вимог про визнання неправомірною та скасування постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нотаріус відповідно до Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України розглянула заяву позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину, за результатами розгляду якої неправомірно відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з неможливістю визначити з якою саме дружиною за життя померлий отримав право власності на нерухоме майно.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції не зазначені підстави неправомірності постанови державного нотаріуса, є безпідставними, так як вказане є обставиною, яка встановлюється у мотивувальній частині судового рішення, та судом надано цим доводам належну правову оцінку.

При цьому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку суду першої інстанції по суті спору та значною мірою зводяться до переоцінки доказів.

Таким чином, переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними у справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова