Провадження № 22-ц/812/117/21 Головуючий суду першої інстанції Рак Л.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2021 року м. Миколаїв Справа 483/2266/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

її представника - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Рак Л.М., в залі судового засідання в м. Очаків, о 13 год 16 хв, повний текст якого складений 30 жовтня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що він зареєстрований та проживає у домоволодінні АДРЕСА_1 (далі - спірний будинок), яке він отримав від своєї бабусі ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 21 червня 1994 року. 18 лютого 1993 року він розлучився з відповідачкою, але вони продовжували проживати разом однією сім`єю, виховували двох синів, вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі, утримували будинок у належному стані до вересня 2019 року. За домовленістю з відповідачкою у 1995 році вказаний житловий будинок ним було подаровано останній, а вона у 2016 році оформила заповіт на його ім`я, заповівши йому все майно. З 1996 року по 1997 рік ним було добудовано приміщення до будинку, проведено каналізацію, опалення, у дворі збудовано літний душ. На новобудову зареєстровано право власності на будинок на ім`я відповідача.

З вересня 2019 року ОСОБА_2 без пояснень пішла від нього і в будинку не проживає. Він продовжує проживати в будинку, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується вказаним нерухомим майном понад 25 років, доглядає за ним та утримує його в належному стані. Посилаючись на викладене, просив визнати за ним право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю.

11 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому з посиланням на статтю 391 ЦК України та частину 3 статті 116 ЖК Української РСР просила усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення, з подальшим зняттям з реєстрації.

В позовній заяві посилалась на те, що їй на праві приватної власності за договором дарування від 06 жовтня 1995 року належить житловий будинок.

У даному будинку з 1995 року проживає її колишній чоловік ОСОБА_1 сторона у справі. Шлюб між ними розірвано 18 лютого 1993 року та, вже після розірвання шлюбу вона стала власницею будинку за договором дарування від 06 жовтня 1995 року і дозволила позивачу за первісним позовом в ньому проживати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 продовжував проживати у належному їй на праві власності житловому будинку та усіма шляхами унеможливлює співжиття і створює жахливі умови для спільного проживання, чинить їй перешкоди у користуванні власністю, не дає змоги вільно користуватися всією житловою площею, постійно образливо висловлюється на її адресу, погрожує, застосовує психологічне насилля. Останнім часом життя стало взагалі нестерпним через постійні сварки та приниження з його боку, і у вересні 2019 року через те, що вже не мала сил терпіти образи, зі страху за своє життя була вона змушена піти з дому. На її прохання у добровільному порядку звільнити належний їй на праві власності житловий будинок ОСОБА_1 відмовляється.

Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2020 року позови об`єднано в одне провадження.

Рішенням того ж суду від 21 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення, з подальшим зняттям з реєстрації також відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову.

Вирішуючи первісний позов, місцевий суд виходив із того, що встановлені судом обставини унеможливлюють застосування до спірних правовідносин приписів частини 2 статті 344 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд мотивував своє рішенням тим, що припинення сімейних відносин та розірвання шлюбу не позбавляє колишніх членів сім`ї права користування житлом і не є підставою для виселення, а тому відмовив у задоволенні позову.

Не погодившись з судовим рішенням, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , оскаржила його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просила скасувати оскаржене судове рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення про його задоволення.

Доводи апеляційної скарги мотивовано тим, що по-перше, судом не прийнято до уваги той факт, що відповідача було зареєстровано з дозволу власника будинку ОСОБА_2 25 жовтня 1995 року не як члена сім`ї, а як тимчасового мешканця у порядку статті 98 ЖК Української РСР, у зв`язку з тим, що він не мав іншого житла і вмовив ОСОБА_2 надати йому можливість тимчасово проживати у будинку допоки він не вирішить питання зі своїм окремим житлом, оскільки під час реєстрації у спірному будинку відповідач вже не був членом сім`ї позивачки в розумінні статті 3 СК України.

Відповідно до ст. 818 ЦК України тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом незалежно від строку проживання і взаємовідносин з наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним. Вони можуть користуватися лише тими приміщеннями, якими їм дозволили наймач та інші мешканці. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред`явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання. У разі відмови звільнити житло тимчасові мешканці виселяються за позовом наймодавця, осіб, які постійно проживають разом з ним, за рішенням суду без надання іншого житла.

Однак, суд зазначені норми матеріального права не взяв до уваги та не врахував, що з 06 жовтня 1995 року новим власником будинку стала ОСОБА_2 , а позивач за первісним позовом не є членом її сім`ї та не пов`язаний з нею спільним побутом з 18 лютого 1993 року, тобто після розлучення.

По-друге, ОСОБА_1 створив жахливі умови для її перебування у власному будинку і все для того, аби вона пішла зі свого дому, а зараз чинить їй перешкоди, не пускаючи до власного помешкання, змінивши замки, чим порушує її законні права як власника.

З січня 2017 року між сторонами склалися настільки неприязнені стосунки, що сварки та скандали закінчувалися викликами поліції з обох сторін, але через те, що відповідач зареєстрований у будинку позивачки і не являється членом її сім`ї, усі її заяви були розглянуті, як звернення громадян та рекомендовано звернутися до суду з позовом про його виселення.

З вересня 2019 року вона була змушена покинути власний дім та переїхати до іншого житла, оскільки відповідач чинив їй перешкоди щодо проживання у власному будинку, робив неможливим життя під одним дахом і створював жахливі умови для спільного проживання.

Скаржниця вказувала, що в судовому засіданні вона надала достатні докази того, що у неї дійсно об`єктивно існують перешкоди у користуванні власністю з боку ОСОБА_1 , який не будучи ні членом її сім`ї, ні власником житла, не дає їй змоги користуватися власним житлом.

Допитані судом свідки не підтвердили факт проживання сторін однією сім`єю, оскільки не були свідками сімейно-шлюбних відносин, ніхто з них достеменно не знає, чи жили сторони під одним дахом як подружжя, чи ні. Натомість суд вийшов за межі позовних вимог і встановив, що сторони проживали однією сім`єю.

Разом з тим, позивачка наголошувала на тому, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що твердження ОСОБА_1 про те, що спірний будинок є єдиним місцем його проживання, не відповідає дійсності, оскільки у цьому ж місті за адресою: АДРЕСА_2 проживає матір останнього ОСОБА_5 .

В іншій частині судове рішення не оскаржується і, відповідно, не є предметом апеляційного перегляду.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просив відмовити ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, рішення місцевого суду залишити без змін.

Доводи відзиву обґрунтовано тим, що у 1994 році він отримав будинок АДРЕСА_1 , де разом з сім`єю проживав на протязі 37 років. Після оформлення усіх документів, він прописався у цьому будинку. ОСОБА_2 була прописана у цьому будинку тільки у 1997 році, тому дозвіл на його прописку як тимчасовому мешканцю, вона дати не могла.

У 1995 році він переоформив свій будинок по договору дарування на ОСОБА_2 . При цьому остання не відмовилась від укладення цієї угоди з тих підстав, що вони не є членами однієї сім`ї, народила двох дітей, але не звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на їх утримання - всі ці факти свідчать про те, що вони проживали однією сім`єю.

ОСОБА_1 зазначав, що вони жили разом, вели спільне господарство, запрошували друзів, відзначали свята. В них був спільний бюджет.

Більш того, у 2001 році ОСОБА_2 дала згоду на вінчання у церкві. Вона мала можливість відмовитися від вінчання, але до теперішнього часу вона не скасувала свідоцтво про вінчання.

ОСОБА_2 не надає будь-яких доказів того, що він їй погрожував, принижував, бив, застосовував до неї психологічний тиск. До матеріалів справи остання додала лише один документ - постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 25 лютого 2020 року, в якому вказано, що справа закрита в зв`язку з відсутністю подій кримінального правопорушення.

Що стосується тверджень відповідача про те, що його мати має ѕ частки квартири, де він начебто міг проживати, то треба зазначити, що він не має ніякого відношення до житла своєї матері.

Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши думки осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

За приписами частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За приписами статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, таким вимогам відповідає.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 1993 року шлюб сторін було розірвано.

21 квітня 1994 року за договором дарування ОСОБА_1 набув право власності на 48/100 часток домоволодіння АДРЕСА_3 (в 2016 році змінила назву на Гетьманська), де значиться зареєстрованим з 25 жовтня 1995 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син Яким, що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 17 травня 2017 року.

06 жовтня 1995 року ОСОБА_1 за договором дарування відчужив зазначену частку житлового будинку своїй колишній дружині ОСОБА_2 , де з 30 грудня 1997 року остання зареєстрована.

02 вересня 2001 року сторони обвінчалися в Свято-Миколаївському соборі м. Очакова.

За рішенням житлово-побутової комісії при Миколаївському міськвиконкомі від 13 лютого 1997 року ОСОБА_2 отримала квартиру АДРЕСА_4 , яку з її пояснень в тому ж році продала та стала проживати у спірному будинку з ОСОБА_1 та дітьми.

03 серпня 2008 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , як індивідуальний житловий будинок загальною площею 93.60 кв.м.

Згідно з довідкою управління соціального захисту населення Очаківської міської ради № 617/04-05 від 31 березня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 за заявою ОСОБА_2 з серпня 2015 року нараховується субсидія на житлово-комунальні послуги, яка розраховується з урахуванням соціальних норм житла та соціальних нормативів житлово-комунального обслуговування на двох осіб, доходи яких враховуються при її призначенні.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 156, частиною першою статті 116 ЖК Української РСР.

Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року № 679/1657/18)

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Судом встановлено, що 21 квітня 1994 року ОСОБА_1 згідно із законом набув право власності на спірне житло за адресою АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції дійшов висновку, що незважаючи на те, що сторони 18 лютого 1993 року розірвали шлюб, проте продовжували в зазначеному будинку проживати однією сім`єю, як чоловік та жінка.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони підтверджуються сукупністю встановлених судом обставин та наданих сторонами доказів.

Про підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю свідчить те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син, 06 жовтня 1995 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 спірний будинок, в 1997 році ОСОБА_2 отримує квартиру, яку продає та переходить проживати у спірний будинок, реєструється там та проживає разом з ОСОБА_1 . На підтвердження своїх шлюбних правовідносин сторони в 2001 році обвінчались в церкві. Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що проживають по сусідству, пояснювали, що сторони проживають разом протягом 20 років, мають двох дітей. В вересні 2019 року ОСОБА_2 пішла з дому проживати до сина, а ОСОБА_1 постійно проживає у будинку, і факти того, що він чинить комусь будь-які перешкоди в користуванні чи доступі до будинку їй невідомі.

Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які також є сусідами, пояснили, що останнім часом ОСОБА_2 з чоловіком не проживає, оскільки між ними виникли непорозуміння, позивач виганяв останню з дому, де вона залишила свої речі.

Зазначені обставини в сукупності свідчать, що ОСОБА_2 набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї ОСОБА_2 - власника спірного будинку.

Доводи апеляційної скарги щодо не підтвердження допитаними судом свідками достоменних сімейно-шлюбних відносин сторін, не заслуговують на увагу, оскільки свідки висловили свої суб`єктивні думки, що сама по собі поведінка сторін сприймалася ними та свідчила в тих ситуаціях, які виникали за їх участю, як проживання сторін однією сім`єю.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки встановлював факт проживання сторін однією сім`єю є безпідставними, оскільки для вирішення спірних правовідносин сторін та підстав для набуття позивачем ОСОБА_1 права на проживання в спірному будинку, підлягають дослідженню правовідносини сторін та правовий статут сторін щодо користування спірним будинком.

Крім того, ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві крім захисту своїх прав власника, зокрема посилалась як на правову підставу для виселення ОСОБА_1 на положення статті 116 ЖК Української РСР.

Суд першої інстанції аналізуючи підстави зустрічного позову в цій частині зазначив, що на підтвердження протиправної поведінки ОСОБА_1 , яка б відповідно до статті 116 ЖК Української РСР, надавала право на виселення особи без надання іншого житлового приміщення, ОСОБА_2 не надано суду достатніх та допустимих доказів на підтвердження таких обставин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Так, ОСОБА_2 на підтвердження систематичного порушення правил співжиття посилалася в позові та в доводах апеляційної скарги на те, що ОСОБА_1 створив жахливі умови для її перебування у власному будинку, постійні сварки та скандали закінчувалися викликами поліції з обох сторін, але через те, що відповідач зареєстрований у будинку позивачки, усі її заяви були розглянуті, як звернення громадян. Відповідач усіма методами чинив їй перешкоди щодо проживання у власному будинку, робив неможливим життя під одним дахом і створював жахливі умови для спільного проживання.

На підтвердження цих фактів ОСОБА_2 посилалася та надала витяг з реєстру досудових розслідувань, де міститься інформація, що 03 лютого 2020 року до чергової частини Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області надійшло повідомлення від ОСОБА_2 що з вересня 2019 року по 03 лютого 2020 року її цивільній чоловік ОСОБА_1 не повертає її особисті речі, документи, які на праві власності належать їй.

Про обставини щодо приїзду поліції та утримання речей повідомляли суду першої інстанції свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Відповідно до постанови Очаківського відділу поліції від 25 лютого 2020 року провадження у кримінальній справи за заявою ОСОБА_2 закрито за відсутністю події кримінального правопорушення.

Отже надані ОСОБА_2 докази не дають підстав для застосування до правовідносин сторін частини 1 статті 116 ЖК Української РСР, а доводи скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Також не встановлено судом першої інстанції обставин та не надано відповідних доказів, які б підтверджували самоправне зайняття ОСОБА_1 вказаного житлового будинку, що слугують підставою для застосування частини 3 статті 116 ЖК Української РСР, на яку є посилання в позові.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що твердження ОСОБА_1 про те, що спірний будинок є єдиним місцем його проживання, не відповідає дійсності, з огляду на те, що у цьому ж місті проживає матір останнього ОСОБА_5 , не має правового значення для вирішення спору, оскільки ОСОБА_1 за матеріалами справи не має будь-якого права до нерухомого майна його матері.

Не заслуговують на увагу й твердження апеляційної скарги, що ОСОБА_1 вселявся у будинок АДРЕСА_1 та проживав в ньому як тимчасовий мешканець у розумінні ч. 1 ст. 98 Української РСР з дозволу власника будинку ОСОБА_2 , оскільки встановлено, що ОСОБА_1 з 1994 року проживав у вказаному будинку однією сім`єю з ОСОБА_10 як подружжя з дітьми.

Отже дотримуючись балансу між захистом права власності ОСОБА_2 та захистом права ОСОБА_1 , як колишнього члена сім`ї на користування будинком, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову. В даному випадку необхідність втручання у право власності, відповідає нагальній соціальній потребі - користування житлом колишнього члена сім`ї власника.

Отже, з огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду щодо відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення не спростовують.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю не оскаржувалося, тому судом апеляційної інстанції не перевірялось.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 02 лютого 2021 року.