Постанова

Іменем України

20 січня 2021 року

м. Київ

справа № 583/4762/18

провадження № 61-4109св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державний реєстратор відділу з питань державної реєстрації Тростянецької міської ради Манченко Ольга Олександрівна,

третя особа - виконавчий комітет Охтирської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сумського апеляційного суду від 29 січня 2020 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Криворотенка В. І., Орлова І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації Тростянецької міської ради Манченко О. О., третя особа - виконавчий комітет Охтирської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державний реєстратор відділу з питань державної реєстрації Тростянецької міської ради безпідставно припинила її речові права на нерухоме майно, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно недостовірні відомості про те, що речові права на її квартиру належать на праві комунальної власності виконавчому комітету Охтирської міської ради.

Зазначала, що вказана квартира, на підставі договору купівлі-продажу

від 10 липня 1992 року була придбана нею та її чоловіком з державного житлового фонду та є спільною сумісною власністю подружжя. Вказувала, що вказана квартира не вибувала з її власності і реального наміру її відчужувати вона не мала, проте державний реєстратор здійснив державну реєстрацію переходу права власності на вказану квартиру на підставі заяви ОСОБА_2 , її паспорта громадянина України та дубліката договору дарування від 27 липня 1997 року. При цьому при поданні державному реєстратору документів для вчинення реєстраційних дій, ОСОБА_2 не було надано довіреності, виданої Охтирською міською радою, оскільки останню було звільнено розпорядженням міського голови м. Охтирка

від 30 травня 2016 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Також вказувала, що керуючим справами виконавчого комітету Охтирської міської ради у письмовій відповіді зазначено про те, що у власності виконавчого комітету Охтирської міської ради немає і не було квартири за адресою:

АДРЕСА_1 , і що ніколи Охтирська міська рада не приймала рішення про прийняття цієї квартири у комунальну власність територіальної громади м. Охтирка.

Крім того, вказувала, що Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не вимагає проведення повторної державної реєстрації речових прав на нерухоме майно в разі, якщо така реєстрація була проведена відповідно до вимог законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд скасувати рішення державного реєстратора Тростянецької міської ради Сумської області Манченко О. О. про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за виконавчим комітетом Охтирської міської ради у формі комунальної власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно рішення виконавчого комітету Охтирської міської ради № 17 від 21 січня 1998 року ОСОБА_1 та її троє дітей зазначену квартиру приватизували. Суд вважав, що позивачка ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що оскаржуваним рішенням державного реєстратора

Манченко О. О. порушені її права.

Державний реєстратор, отримавши заяву та додані документи і приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень повинен виконати дії, передбачені частиною другою статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».Відповідачем у справі доведено суду правомірність прийнятого оскаржуваного рішення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Сумського апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23 вересня 2019 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрито.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що з аналізу змісту позовних вимог позивача вбачається, що фактично позивачем оскаржується лише рішення державного реєстратора Тростянецької міської ради Сумської області про державну реєстрацію права власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 за виконавчим комітетом Охтирської міської ради, при цьому будь-яких майнових прав на вказану квартиру позивачем до суду заявлено не було.

Оскільки, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, суд апеляційної інстанції дійшов висновку стосовно того, що цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки приймаючи рішення з питань реєстрації речових прав на нерухоме майно державний реєстратор безпосередньо виконує державні функцій, які делеговані йому, як уповноваженій особі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини предметно відносяться до цивільної юрисдикції, а тому провадження у цій справі підлягає закриттю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та передати справу до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року справу за позовом

ОСОБА_1 до Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації апарату Тростянецької міської ради Манченко О. О., третя особа - виконавчий комітет Охтирської міської ради Сумської області, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції при закритті провадження у цій справі не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 21 березня 2018 року у справі

№ 802/1792/17-а та від 11 вересня 2019 року у справі № 826/5562/17, відповідно до яких, оскільки на підставі дій суб`єкта владних повноважень щодо державної реєстрації земельної ділянки у третьої особи виникло речове право, правомірність набуття якого оспорюється позивачем, то цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Закриваючи провадження у цій справі, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 22 серпня

2017 року у справі № 818/765/17, якою було закрито провадження у справі між тими ж сторонами з підстав того, що вказаний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не надано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 липня 1992 року між виконавчим комітетом Охтирської міської ради народних депутатів та ОСОБА_1 було укладено договір

купівлі-продажу однокімнатної квартири, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого виконавчим комітетом Охтирської міської ради народних депутатів відчужив, а ОСОБА_1 придбала вищевказану квартиру

(а. с. 6-7, т. 1).

27 травня 1997 року між ОСОБА_1 та виконавчим комітетом Охтирської міської ради укладено договір дарування однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_1 подарувала, а виконавчий комітет міської ради прийняв у дар вищевказану квартиру

(а. с. 30; 142, т. 1).

З реєстраційного напису на правовстановлювальному документі вбачається, що однокімнатна квартира, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 зареєстрована Охтирським міжміським бюро технічної інвентаризації на праві комунальної власності за виконкомом міської ради народних депутатів (а. с. 143, т. 1).

Рішенням місцевого суду Тростянецького району Сумської області

від 16 липня 2001 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , виконавчого комітетому Охтирської міської ради про визнання договору дарування від 27 травня 1997 року квартири за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено

(а. с. 145-148, т. 1).

Вказане судове рішення залишено без змін ухвалами Апеляційного суду Сумської області від 10 січня 2001 року та Верховного Суду України

від 01 березня 2002 року (а. с. 149-152, т. 1).

31 травня 2016 року ОСОБА_2 на підставі довіреності, виданої Охтирською міською радою від 13 жовтня 2015 року, звернулася із заявою до державного реєстратора Манченко О. О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відносно квартири, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

02 червня 2016 року Державним реєстратором відділу з питань державної реєстрації Тростянецької міської ради прийнято рішення про державну реєстрацію права комунальної власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

(а. с. 28, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом обумовлено тим, що Державний реєстратор відділу з питань державної реєстрації Тростянецької міської ради оскаржуваним рішенням припинила речові права

ОСОБА_1 на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 та здійснила державну реєстрацію права власності на житловий будинок на підставі цивільно-правової угоди (договору дарування 1997 року), а отже, має місце приватноправовий інтерес, на захист якого, по суті, направлено звернення до суду з вимогою про скасування державної реєстрації вказаної квартири за третьою особою - виконавчим комітетом Охтирської міської ради.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

На підставі статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, визнання незаконними дій суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Оскільки на підставі дій суб`єкта владних повноважень щодо державної реєстрації права власності на житлову квартиру у третьої особи виникло речове право, правомірність набуття якого оспорюється позивачем, то цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 802/1792/17-а (провадження

№ 11-109апп18) та від 11 вересня 2019 року у справі № 826/5562/17 (провадження № 11-34апп19).

Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що спір у цій справі є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06,

§ 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції

(§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня

2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява

№ 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня

2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 22 серпня

2017 року у справі № 818/765/17 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації апарату Тростянецької міської ради Манченко О. О., третя особа - виконавчий комітет Охтирської міської ради, про визнання дій протиправними та скасування рішення, закрито.

Верховний Суд вважає, що закриття провадження у цій справі з тих підстав, що спір належить розглядати в адміністративній, а не цивільній юрисдикції, при наявності ухвали адміністративного суду, яка набрала законної сили, та якою закрито провадження у справі за правилами адміністративного судочинства поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді справ: № 490/9823/16-ц (провадження № 14-509цс18) та № 201/4802/16-а (провадження № 11-935апп18).

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції постановлена без додержання норм процесуального права.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 412 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції (частина четверта статті 406 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Сумського апеляційного суду від 29 січня 2020 року скасувати, передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович