Справа № 495/6095/19
№ провадження 2/495/451/2021
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

28 січня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Іванченко А.С.,

Справа № 495/6095/19,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровський Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

представника відповідача - адвоката Згода О.О.,

В С Т А Н О В И В:

12 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя, уточнивши свої позовні вимоги 10.09.2019 року остаточно просить суд: визнати земельну ділянку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділити в рівних частках земельну ділянку.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він з 26.08.1995 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний рішенням Святошинського районного суду м. Києва 17.11.2014 року по справі № 759/15103/14-ц.

Стверджує, що під час шлюбу сторони придбали земельну ділянку НОМЕР_5 площею 0,0380 га, кадастровий номер :02:015:0032, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка була оформлена на відповідача.

Тому, наполягаючи на тому, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, звернувся до суду з даним позовом.

16 липня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження з викликом, повідомленням сторін.

25 січня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого просить суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволені позову, посилаючись при цьому на розірванні шлюбу на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2014 року, яке набрало законної сили 28.11.2014 року, що є моментом їх розлучення.

Таким чином, вказує, що строк позовної давності, визначений ч.1 ст. 258 ЦК України та ч.2 ст. 72 СК України сплинув 28.11.2017 року.

Водночас, позивач звернувся до суду із позовом про поділ майна 12.07.2019 року, тобто із спливом строку позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав наведених у позові.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, від її представника надійшов письмовий відзив проти позову від 25.01.2021 року та заява про розгляд справи у відсутність.

Зі згоди представника позивача, суд розглядає справу за відсутність належним чином повідомленого відповідача, відповідно наданої заяви, відзиву.

Вислухавши вступне слово представника позивача, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 12 СК України строки, встановлені у цьому Кодексі, обчислюються відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки /ст. 257 ЦК України/.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як визначив ВСУ у своїй постанові в справі № 6-258цс15 від 23.09.2015 року: Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує вказану правову позицію судової палати Верховного Суду України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із цим позовом, оскільки розірвання шлюбу не тягне за собою припинення цього права.

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Оскільки відповідач після розірвання шлюбу сторін (17.11.2014 року) не заперечувала права позивача на набуту у період шлюбу земельну ділянку, то права позивача не порушувалися.

Спір між сторонами щодо поділу земельної ділянки виник у липні 2019 року, коли позивач звернувся до суду з відповідним позовом про поділ майна подружжя, вказуючи при цьому, що відповідачем право спільної сумісної власності позивача на земельну ділянку не визнається та оспорюється, тому саме з цієї дати слід вважати, що починається перебіг позовної давності, який позивачем не пропущено.

Судом встановлено, що дійсно 26.08.1995 року сторони зареєстрували шлюб, актовий запис № 979, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. /л.с.11/.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2014 року по справі № 759/15103/14-ц, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 26.08.1995 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Києва - розірвано. /л.с.12-13/.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2013 року, у період перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 придбала за договором купівлі-продажу, посвідченому державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Пенчавим К.Л. земельну ділянку НОМЕР_5, площею 0,0380 га у межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:015:0032, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. /л.с.14-15,17/.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на 03.07.2019 року відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки »,площею 0,0380 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , надана для індивідуального садівництва, кадастровий номер :02:015:0032. /л.с.18/

Позивач у своєму позові зазначає, що оскільки сторони придбали спірну земельну ділянку під час шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або спільної сумісної власності (ст. 355 Цивільного кодексу України).

Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Отже, вказана стаття встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу.

Крім того, для визнання речей, набутих під час шлюбу, об`єктами спільної сумісної власності подружжя не має значення, на ім`я кого з них оформлено це майно.

Таким чином, у відповідності до ст. 60 СК України, та у зв`язку з не спростуванням відповідачем презумпції спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, вона може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

До того ж судом звертається увага, що позивачем ОСОБА_1 надана нотаріально посвідчена заява, якою він надав згоду ОСОБА_2 на передачу нею в оренду гаражу, розташованого на спірній земельній ділянці, що належить їм на праві спільної сумісної власності, строком на 6 місяців,починаючи з 01.05.2017 року.

У відповідності п 22 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, а саме: визнання земельної ділянки НОМЕР_5 ,площею 0,0380 га у межах згідно з планом,розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:015:0032 - спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вищеназваної земельної ділянки.

Керуючись ст. ст. 56, 60, 70, 71 СК України, ст. ст. 12, 13, 76, 80, 81, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України , суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати земельну ділянку НОМЕР_5, площею 0,0380 га у межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:015:0032 - спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки НОМЕР_5, площею 0,0380 га у межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:015:0032.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрований в АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_4 , що зареєстрована АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складений 02 лютого 2021 року.

Суддя: