ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2297/20Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/836/21 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Хома М. В.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

представника відповідача-позивача ОСОБА_1 -адвоката Вароди П.Б.,

представника позивачки-відповідачки ОСОБА_2

-адвоката Черніцького І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/2297/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - адвоката Вароди Павла Борисовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2021 року та на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визанння майна набутого під час шлюбу особистою власністю подружжя, ухваленого суддею Позняком В.М., повний текст судового рішення складено 28 травня 2021 року-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, а саме, просить визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 в її користь грошову компенсацію 1/2 ідеальної частки автомобіля Chevrolet Cruze реєстраційний номер НОМЕР_1 , припинивши право спільної власності ОСОБА_2 на вказаний автомобіль. В обгрунтування вимог посилається на те, що вказане майно придбане сторонами за час шлюбу та є спільною сумісною власністю.

ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою власністю. В обгрунтування вимог посилається на те, що спірну квартиру він набув у власність хоч і за час шлюбу, але не за спільні кошти. Зокрема, вартість пайової участі в будівництві оплатив його батько, який пізніше безоплатно передав йому майнові права.

Рішенням Тернопільського районного суду від 19 травня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. В порядку поділу майна подружжя:

- визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2 .

- стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 70809 (сімдесят тисяч вісімсот дев`ять) гривень 50 коп. грошової компенсації 1/2 ідеальної частки автомобіля Chevrolet Cruze тип загальний легковий - загальний седан В, об`єм двигуна 1796, колір сірий, рік випуску 2011, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , припинивши право спільної власності ОСОБА_2 на вказаний автомобіль.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю подружжя відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 7201,42 гривень судових витрат по сплаті судового збору та судової автотоварознавчої експертизи.

Повернуто з державного бюджету ОСОБА_2 1723,88 грн. зайво сплаченого судового збору.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 червня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 25000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_3 та в частині його зустрічного позову про визнання особистою приватною власністю квартири АДРЕСА_4 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна набутого під час шлюбу особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по справі.

Посилається на те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні його зустрічних позовних вимог про визнання його особистою власністю квартири АДРЕСА_4 . Вважає, що він є власником даної квартири , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 січня 2011 року, виданим виконкомом Тернопільської міської ради на підставі рішення №183 від 29 грудня 2010 року.

Зазначає, що спірну квартиру він набув у приватну власність, хоч і під час шлюбу з ОСОБА_2 , однак не за їх спільні кошти, а за кошти, сплачені його батьком ОСОБА_3 .

Щодо оскаржуваного додаткового рішення зазначає, що позивачка ОСОБА_2 , звертаючись 06 лютого 2020 року із позовом до суду, не повідомила суд про понесені нею витрати на правничу допомогу чи очікувані нею витрати на правничу допомогу, не надала суду попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, не надала суду докази понесення таких витрат. ОСОБА_2 також не долучила до заяви про ухвалення додаткового рішення розрахунку понесених судових витрат на правничу допомогу та докази сплати гонорару адвокату ОСОБА_4 в розмірі 15 000 гривень.

Зазначає, що судом першої інстанції стягнуто з нього в користь ОСОБА_2 повністю заявлені судові витрати, хоча останній не заперечував та визнав в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги в частині спірного автомобіля.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вказує на те, що суд в оскаржуваному рішенні з врахуванням роз`яснень викладених у постановах Верховного Суду в аналогічних справах, вірно встановив, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін у справі, а презумпція спільної сумісної власності відповідачем спростована не була. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 не довів, що спірна квартира придбана ним у шлюбі за його особисті кошти.

Зазначає, що оскільки спірна квартира була набута подружжям за час шлюбу і презумпція спільності майна подружжя позивачем-відповідачем не спростована, суд першої інстанції вірно прийшов до переконання, що спірна квартира є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між подружжям в рівних ідеальних частках. Окрім того, навіть якщо батько позивача надав кошти, то позивачем не доведено, що вони давались позивачу особисто, а не їхньому подружжю в інтересах сім`ї.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Варода П.Б. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на викладені у апеляційній скарзі доводи.

Представник ОСОБА_2 адвокат Черніцький І.Р. апеляційної скарги не визнав, рішення суду вважає законним та обгрунтованим з мотивів, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується лише в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_4 та в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю цієї квартири, а тому підстави для перегляду рішення суду щодо вимог про поділ автомобіля, у апеляційного суду відсутні з огляду на вимоги ч.1 ст.367 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута під час шлюбу, а тому є підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину вищевказаної квартири.

Колегія суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що cторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 червня 2009 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.06.2020 року у справі №607/1402/20.

В цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 10 березня 2017 року, виданим Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області та 28 березня 2012 року - дочка ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 10 березня 2017 року, виданим Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

27 квітня 2010 року між ОСОБА_3 (батьком ОСОБА_1 ) та TOB «Тернопільбуд» укладено договір №102 про організацію та проведення будівництва квартири АДРЕСА_5 .

На виконання цього договору ОСОБА_3 оплачено грошові кошти згідно банківських квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» від 27 квітня 2010 року №18.319.1 на суму 55 829 грн.; від 29 червня 2010 року №18.363.1 на суму 70 958 грн.; від 02 серпня 2010 року №81.1.1 на суму 133 074 грн.; від 26 листопада 2010 року №1201.452.1 на суму 39 960 грн., загальна сума 299 321 гривень.

ОСОБА_3 26 листопада 2010 року звернувся до TOB «Тернопільбуд» з заявою, у якій просив договір №102 від 27 квітня 2010 року про організацію та проведення будівництва спірної квартири переоформити на його сина ОСОБА_1

26 листопада 2010 року між позивачем ОСОБА_1 та TOB «Тернопільбуд» був укладений договір №102-1 про організацію та проведення будівництва (нова редакція) про організацію та проведення будівництва квартири АДРЕСА_5 . У відповідності до п. 3.5.1. договору, кошти в розмірі 299 321 гривень надані TOB «Тернопільбуд» згідно договору №102 від 27 квітня 2010 року були зараховані як оплата вартості спірної квартири.

В грудні 2010 року ТзОВ «Тернопільбуд» звернувся до Тернопільського міського голови із проханням оформити право власності 90-квартирного житлового будинку по АДРЕСА_6 , в тому числі за ОСОБА_1 двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 січня 2011 року, виданим виконкомом Тернопільської міської ради на підставі рішення № 183 від 29 грудня 2010 року, ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

З 03.12.2011 року у вказаній квартирі зареєстровані відповідач-позивач ОСОБА_1 , позивач-відповідач ОСОБА_2 та їх діти - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , з 11.03.2019 року ОСОБА_1 є власником транспортного засобу Chevrolet Cruze тип загальний легковий - загальний седан В, об`єм двигуна 1796, колір сірий, рік випуску 2011, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вартість автомобіля, згідно висновку експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 21.09.2020 року №1016/20-22, становить 141619 гривень.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п. 24 вищевказаної постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину вищевказаної квартири в порядку поділу майна подружжя. При цьому суд підставно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірної квартири його особистою приватною власністю.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд в оскаржуваному рішенні з урахуванням правових позицій Верховного Суду у справах із подібними правовідносинами, правильно встановив, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, та презумпція спільної сумісної власності відповідачем ОСОБА_1 не спростована.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18, від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/ 17-ц провадження № 61-19271св19, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 не довів, що спірна квартира набута ним за його особисті кошти, не довів, що спірне майно подароване йому в спосіб, передбачений законом, або набуте ним в порядку спадкування. Оскільки, лише в такому випадку презумпція права спільної сумісної власності на це майно могла бути ним спростована.

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки спірна квартира була набута подружжям за час шлюбу і презумпція спільної сумісної власності на це майно відповідачем-позивачем ОСОБА_1 , виходячи з матеріалів справи, не спростована, тому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до переконання, що спірна квартира є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між подружжям.

Посилання ОСОБА_1 , що спірна квартира придбана за кошти батька не спростовує презумпції права спільної сумісної власності подружжя на вказану квартиру, оскільки належних та допустимих доказів, як то - договору дарування коштів, чи іншого договору, які б підтверджували право особистої приватної власності на спірне нерухоме майно суду подано не було.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 06 квітня 2021 року (справа № 695/2112/16-ц, провадження № 61-13753св20), доводи про те, що кошти фактично були сплачені одним із батьків відповідача, є безпідставними, оскільки факт передачі коштів родичем одного із членів сім`ї на купівлю спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя.

Будь-яких правочинів, зокрема, договору дарування коштів відповідачу його батьком, що в розумінні вимог статті 57 СК України, що могло б свідчити про те, що ці кошти є особистим майном обдарованого, укладено не було.

Колегія суддів не може прийняти до уваги посилання апелянта на те, що спірна квартира була придбана за кошти батька, як на підставу скасування оскаржуваного рішення суду в частині визнання спільною сумісною власністю спірної квартири, оскільки належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру та підтвердження обставин, що спірна квартира була набута у особисту приватну власність ОСОБА_1 не подано.

Доводи апеляційної скарги, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір переуступки права вимоги та договір дарування майнових прав є безпідставними, оскільки доказів на їх підтвердження ОСОБА_1 не надано та матеріали справи не містять таких договорів.

Натомість, ОСОБА_3 знав, що на час переоформлення за його особистою заявою договору №102 про організацію та проведення будівництва квартири АДРЕСА_4 , за яким була проведена повна оплата передбаченої п.2.1 договору суми 299321 грн. та укладення нового договору №102-1 між ТОВ Тернопільбудта ОСОБА_1 , останній перебував у шлюбі, однак батько не обумовив передачі вказаних коштів у власність виключно сину, а не в інтересах сім`ї сина. А тому не можна вважати, що квартира, котра набута у власність на підставі даного договору є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_4 є законним та обґрунтованим.

Щодо оскаржуваного додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив із наявності підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 грн.

Проте, повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

За приписами п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, щосплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом,та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За правилами ч.ч.3,4,5,6 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України в разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .

Отже, витрати на правову допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Із матеріалів справи вбачається, що 05 лютого 2020 р. між адвокатом Черніцьким І.Р. та Глущук Л.З. був укладений договір про надання правової допомоги ( а.с.152), за умовами якого гонорар адвоката становить 15000 грн. та гонорар успіху 10000 грн.

Адвокат Черніцький І.Р. надавав позивачу по справі правову допомогу, брав участь у судових засіданнях при розгляді справи, однак, позивач ОСОБА_2 не долучила до позовної заяви орієнтовного розрахунку витрат на правову допомогу, а також до заяви про ухвалення додаткового рішення не долучено розрахунку понесених судових витрат та докази сплати гонорару в розмірі 15000 грн.

Сторона ОСОБА_1 заперечувала щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленій сумі, про що були подані відповідні заяви про зменшення таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

З урахуванням критеріїв співмірності, складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, об`єму спільного сумісного майна, те, що спір вівся фактично щодо однієї квартири, колегія суддів вважає, що зазначені представником позивачки відповідачки ОСОБА_2 та стягнуті судом в повному обсязі витрати на правничу допомогу в розмірі 25000 грн. є завищеними.

Окрім того, судом першої інстанції стягнуто з відповідача-позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 повністю заявлені витрати на правову допомогу, хоча останній визнав позовні вимоги в частині поділу спірного автомобіля, що стороною ОСОБА_2 не заперечується.

З урахуванням вищенаведених обставин справи, колегія суддів вважає завищеним та необґрунтованим розмір витрат в сумі 25000 грн., які слід зменшити з 25000 грн. до 10000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2021 року слід залишити без змін, а додаткове рішення суду від 07 червня 2021 року змінити, зменшивши розмір стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з 25 000 грн. до 10 000 грн .

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені в апеляційному суді, покласти на сторони в межах сум, ним понесених.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Варода Павло Борисович, задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2021 року змінити. Зменшити стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_8 ) із 25000 грн. до 10000 грн.

Судові витрати, понесені в апеляційному суді, покласти на сторони в межах сум, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2021 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Хома М.В.