Справа № 127/6594/21
Провадження № 22-ц/801/2505/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 рокуСправа № 127/6594/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Якименко М.М., секретар Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2021 року, ухвалене суддею Антонюком В.В. в м. Вінниці, повний текст рішення складено 01 жовтня 2021 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати,

встановив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь: - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 30.06.2016 по 16.03.2020 в сумі 227 907,15 грн; - компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період з 30.04.2016 по 29.02.2020 в сумі 4 355,87 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 19.02.2007 вона була прийнята на посаду страхового експерта з охорони праці відділу організацій профілактик травматизму, медичного обслуговування та соціальної реабілітації, а 01.10.2009 переведена на посаду страхового експерта з охорони праці відділу організацій профілактик травматизму.

Наказом № 212-к від 28.10.2014 позивачка була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. При звільненні роботодавцем із позивачем не було здійснено повний розрахунок, тому вона була вимушена звернутись до суду із позовом про стягнення середньомісячного заробітку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2016 встановлено факт перебування позивача у трудових відносинах з управлінням виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 28.08.2019 у справі №127/11934/16-ц стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Луганській області на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за жовтень 2014 року в сумі 11 246,71 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2014 по 30.06.2016 в сумі 99 215,10 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період з 01.11.2014 по 30.04.2016 в сумі 6 523,09 грн.

Зазначене рішення виконано відповідачем лише 16.03.2020

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.06.2016 по 16.03.2020 в сумі 227 907 гривень 15 копійок та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період з 30.06.2016 по 29.02.2020 в сумі 4 355 гривень 87 копійок.

Стягнуто з управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області на користь держави 2 270 грн судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував строки позовної давності та виніс рішення без врахування рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку зі статтями 117, 237-1 КЗпП України; суд помилково застосував ч. 2 ст. 233 КЗпП України та вказав, що звернення до суду з позовом в разі порушення законодавства про оплату праці не обмежено будь-яким строком; розмір стягнутого судом середнього заробітку є неспівмірним із встановленим розміром заборгованості.

У поданих письмових поясненнях ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати. Відхиляючи позицію відповідача щодо пропуску позивачем строків звернення до суду суд першої інстанції, пославшись на ч. 2 ст. 233 КЗпП України, вказав, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, як вбачається із довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 зареєстрована у м. Вінниця із 07.09.2020, а тому не могла звернутись в тримісячний строк до суду, оскільки перебувала на тимчасово окупованій території України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що наказом начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Луганській області ОСОБА_2 від 14.02.2007 №24-к «Про прийняття на роботу ОСОБА_1 », ОСОБА_1 19.02.2007 була прийнята на посаду страхового експерта з охорони праці відділу організації профілактики травматизму, медичного обслуговування та соціальної реабілітації відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України в м. Ровеньки Луганської області по переведенню з Управління економіки та комунальної власності Ровеньківської міської ради (а.с.11).

01.10.2009 ОСОБА_1 на підставі наказу №135-к від 28.10.2014 була переведена на посаду страхового експерта з охорони праці відділу організації профілактики травматизму (а.с.16).

На підставі наказу в.о. начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Луганській області ОСОБА_3 від 28.10.2014 №212-к «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 , страхового експерта з охорони праці відділу організації профілактики травматизму відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Ровеньки Луганської області звільнено 31.10.2014 за власником бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с.12,16).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2016, яке набрало законної сили 07.06.2016, в цивільній справі №127/27418/15-ц за позовом ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи Управління Пенсійного фонду країни у м. Вінниці про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлено факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з управлінням виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Луганській області роботодавцем, у період з 19.02.2007 по 31.10.2014 (а.с.70-71).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 28.08.2019 в цивільній справі №127/11934/16-ц позов ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Луганській області про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково.

Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Луганській області на користь ОСОБА_1 :

- заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за жовтень 2014 року в сумі 11 246,71 грн;

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2014 року по 30 червня 2016 року в сумі 99 215,10 грн, з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України;

- компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2016 року в сумі 6 523,09 грн (а.с.72-76).

Згідно платіжного доручення №354 від 13.03.2020 (відмітка про оплату 16.03.2020) управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на виконання рішення Вінницького апеляційного суду від 28.08.2019 у справі №127/11934/16-ц перерахувало ОСОБА_1 94 172,83 грн (а.с.18).

Таким чином, рішення апеляційного суду виконано відповідачем 16.03.2020, що не заперечувалося позивачем, тобто саме 16.03.2020 відбувся повний розрахунок.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У частині першій статті 47 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі №607/14495/16-ц (провадження № 61-42314св18) вказано, що «не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку».

Аналізуючи зазначені норми матеріального права, Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, правовий висновок Верховного Суду, колегія суддів вважає, що для звернення працівника до суду з вимогою щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

У даній справі встановлено та не заперечувалося сторонами, що повний розрахунок з ОСОБА_1 здійснено 16 березня 2020 року.

Враховуючи, що постановою Вінницького апеляційного суду від 28.08.2019 в цивільній справі №127/11934/16-ц з відповідача на користь позивача стягнуто належні останній при звільненні суми (в тому числі середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2014 по 30.06.2016), а рішення виконано лише 16.03.2020, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.06.2016 по 16.03.2020.

Однак, з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 16 березня 2021 року, тоді як перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку почався з 17 березня 2020 року (з наступного дня після виплати заборгованості із заробітної плати) та сплив через три місяці 17 червня 2020 року.

Тобто, позивачка звернулася до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з пропуском строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази у підтвердженні поважності причини пропуску строку для вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції, проаналізувавши довідку управління соціального захисту населення (Лівобережне) Вінницької міської ради від 07.09.2020 №529- прийшов до помилкового висновку про неможливість звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом в тримісячний строк з моменту проведення з нею розрахунку у зв`язку з тим, що вона перебувала на тимчасово окупованій території України, оскільки він ґрунтується на припущеннях.

Беручи до уваги вказаний висновок суду першої інстанції, колегія суддів бере до уваги додану апелянтом до апеляційної скарги довідку від 29.10.2014 №509620395 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка не надавалася суду першої інстанції, відповідно до якої фактичним місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 (а.с.122). 25.04.2016 місце перебування ОСОБА_1 зареєстровано за вказаною адресою.

Таким чином, судом першої інстанції безпідставно до вимог позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку звільненні застосовано положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, оскільки заробітна плата складається з основної і додаткової заробітної плати, як винагороди за працю. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, тобто не входить до структури заробітної плати.

Оскільки доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції, яким з відповідача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку звільненні підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Що стосується вимоги позову про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання зобов`язані здійснювати компенсацію громадянам втрати частин доходів у випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, яка проводиться у разі її затримки на один і більше календарних місяців.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 223 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Верховний Суд в постанові від 16.01.2018 у справі №446/509/16-ц у справі за аналогічних правовідносин прийшов до висновку, що до позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку застосовується тримісячний строк звернення до суду з такою вимогою, а право працівника звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати не обмежене будь-яким строком. За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд скасував рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині відмови у стягненні компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати, та прийняв в цій частині нове рішення про задоволення позову. В решті рішення судів в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі у зв`язку з порушенням тримісячного строку звернення до суду з такою вимогою залишив без змін.

Наведений позивачем та перевірений судом першої інстанції розрахунок суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 30.04.2016 по 29.02.2020 приймається апеляційним судом до уваги, оскільки період та заявлена до стягнення сума відповідачем не оспорювалася.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати підлягає залишенню без змін.

Неправильне застосовування норм матеріального права у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог. У решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд в частині ухвалює нове рішення, наявні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Так, ОСОБА_1 при зверненні до суду із даним позовом не сплачувала судовий збір і за результатами розгляду справи суд стягнув з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2 270 грн судового збору.

Однак, по-перше, судом залишено поза увагою, що позивачка при зверненні до суду із вказаним позовом не була звільнена від сплати судового збору, так як пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - в справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях (постанова ВП ВС від 30.01.2019 у справі №910/4518/16).

Також, ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не передбачено пільг щодо сплати судового збору в справах про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

По-друге, при зверненні до суду із даним позовом підлягав до сплати судовий збір в розмірі 2 322,63 грн (1 відсоток ціни позову), при цьому судом стягнуто судовий збір в розмірі 2 270 грн.

Беручи до уваги часткове задоволення позову, зважаючи на те, що під час звернення до суду із позовом позивачка не сплачувала судовий збір, з ОСОБА_1 на користь держави слід стягнути судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 279,07 грн (вимоги, які залишені судом без задоволення). Решта суми судового збору 43,55 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Крім того, у зв`язку з частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог в розмірі 3 418,60 грн.

Керуючись ст. 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 вересня 2021 року в частині стягнення з управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 279 (дві тисячі двісті сімдесят дев`ять) гривень 07 копійок.

Стягнути з управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області (ідентифікаційний код 41313100) на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 43 (сорок три) гривні 55 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Луганській області (ідентифікаційний код 41313100) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 418 (три тисячі чотириста вісімнадцять) гривень 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення/

Повний текст постанови складено 01 грудня 2021 року.

Головуючий Т. Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

М.М. Якименко