Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 274/7508/20

провадження № 61-16112св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Озадівська сільська рада Бердичівського району Житомирської області, Бердичівська районна державна адміністрація Житомирської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - керівник Бердичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області, Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Житомирського апеляційного суду у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Миніч Т. І., Трояновської Г. С., від 17 серпня 2021 року.

Зміст заявлених позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Озадівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області, Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання права на земельну частку (пай).

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він був членом колективного сільськогосподарського підприємства «Колгосп ім. Кірова» (далі - КСП «Колгосп ім. Кірова»), а відтак мав право на відповідну земельну частку (пай) цього підприємства, проте його не було включено до списку громадян, що мають таке право, який додається до державного акта на право колективної власності на землю, у зв`язку із чим він позбавлений зазначеного права.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 3,07 га із земель колективного сільськогосподарського підприємства «Колгосп ім. Кірова» Озадівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області у складі судді Корбут В. В. від 08 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром

3,07 га із земель колективного сільськогосподарського підприємства «Колгосп ім. Кірова» Озадівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 на момент розпаювання землі був членом КСП «Колгосп ім. Кірова», однак не включений до списку громадян - членів КСП, що додавався до державного акту від 05 січня 1996 року на право колективної власності на землю, отже позивач набув право на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року апеляційну скаргу керівника Бердичівської окружної прокуратури

в інтересах держави в особі: Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області, Райгородоцької сільської ради Бердичівського району Житомирської області, Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, задоволено.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 08 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 звільнений з роботи у КСП «Колгосп ім. Кірова» 17 жовтня 1995 року згідно поданої заяви, тобто за обставини, яка не передбачає збереження членства в колгоспі. Позивач звільнений з роботи до отримання КСП «Колгосп ім. Кірова» державного акту на право колективної власності на землю, тобто на момент розпаювання землі він не був членом КСП «Колгосп ім. Кірова».

Узагальнені доводи касаційної скарги

29 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2

подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року

і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначив неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши,

що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі

№ 294/1094/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України).

У касаційній скарзі заявник вказує, що головним критерієм для отримання права на земельну частку (пай) є факт членства в КСП на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю. При вирішенні спору апеляційний суд дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не був виключений з числа членів КСП «Колгосп ім. Кірова» на час видачі державного акту на право колективної власності на землю від 05 січня 1996 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до Озадівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області, Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання права на земельну частку (пай) призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У визначений судом строк відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 в період часу з 01 грудня 1993 року по 17 жовтня 1995 року працював в колгоспі ім. Кірова, що підтверджується копією трудової книжки.

Згідно листа архівного сектору Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області від 05 листопада 2020 року № 162, ОСОБА_1 прийнятий в члени колгоспу ім. Кірова та на роботу 11 листопада 1993 року на підставі рішення, оформленого протоколом № 9 від 21 грудня 1993 року засідання правління колгоспу ім. Кірова.

ОСОБА_1 був звільнений з роботи з КСП «Колгосп ім. Кірова» 17 жовтня 1995 року згідно поданої заяви на підставі рішення, оформленого протоколом № 10 від 17 жовтня 1995 року.

Архівний сектор Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області у листі від 05 листопада 2020 року № 162 зазначив, що в протоколах загальних зборів та засідань правління КСП «Колгосп ім. Кірова» с. Озадівка за 1995 рік рішення про виведення з членів КСП «Колгосп ім. Кірова» ОСОБА_1 не виявлено.

Державний акт на право колективної власності на землю серії ЖТ 02-15 № 000018 був виданий КСП «Колгосп ім. Кірова» 05 січня 1996 року.

ОСОБА_1 не було включено до списку, що є додатком до державного акту серії ЖТ 02-15 № 000018, який було видано 05 січня 1996 року, сертифікат на право на земельну частку (пай) на його ім`я не виготовлявся, що підтверджується листом від 06 листопада 2012 року відділу у Бердичівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Позиція Верховного Суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08 серпня 1995 року (далі - Указ Президента № 720/95) паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

У пункті 2 Указу Президента № 720/95 зазначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Частиною дев`ятою статті 5 Земельного кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на 1995-1996 роки) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.

У частині другій статті 23 ЗК України 1990 року зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Таким чином, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, дійшов необґрунтованого висновку про те, що позивач не має права на земельну частку (пай) розміром 3,07 га із земель КСП «Колгосп ім. Кірова» Озадівської сільської ради Бердичівського району Житомирської області. Звільнення з роботи у КСП «Колгосп ім. Кірова» 17 жовтня 1995 року згідно поданої заяви не свідчить про автоматичне припинення членства на момент отримання КСП «Колгосп ім. Кірова» державного акту на право колективної власності на землю. Матеріали справи не містять рішення загальних зборів КСП «Колгосп ім. Кірова» про виключення позивача із числа членів підприємства.

Архівний сектор Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області у листі від 05 листопада 2020 року № 162 зазначив, що в протоколах загальних зборів та засідань правління КСП «Колгосп ім. Кірова» с. Озадівка за 1995 рік рішення про виведення з членів КСП «Колгосп ім. Кірова» ОСОБА_1 не виявлено.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з огляду на таке.

У відповідності до частини третьої статті 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час видачі державного акту серії ЖТ 02-15 № 000018 від 05 січня 1996 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Статтею 76 ЦК Української РСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно зі статтею 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав інших осіб, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Розпаювання земель колишніх колгоспів розпочалось з 1993 року і ці події є загальновідомими, а тому позивач, як член колгоспу, повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) ще з часу видачі КСП «Колгосп ім. Кірова» зазначеного вище державного акту на землю.

Враховуючи, що право на позов у ОСОБА_1 виникло у 1996 році, оскільки про порушення свого права на земельну частку (пай) позивач, як член колгоспу, міг дізнатися з часу видачі КСП «Колгосп ім. Кірова» акта на право колективної власності на землю від 05 січня 1996 року, строк позовної давності за його вимогами закінчився у січні 1999 року.

З позовом до суду ОСОБА_1 звернувся лише 10 листопада 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності, й причин пропуску цього строку не навів, отже у задоволенні позову слід відмовити з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Строк звернення із цим позовом до суду закінчився до набрання чинності ЦК України, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу без подання відповідної заяви сторонами спору.

Схожі висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 611/10/17 (провадження № 61-30708св18), від 21 січня 2020 року у справі № 567/814/18 (провадження № 61-4841св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19 (провадження № 61-3107св20), від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20 (провадження № 61-4437св21), від 13 листопада 2020 року у справі № 530/1367/18 (провадження № 61-19378св19), що свідчить про сталу судову практику у подібній категорії справ.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволенні позову, однак неправильно визначив мотиви відмови у позові, у зв`язку з чим оскаржувана постанова підлягає зміні в частині мотивів відмови у позові.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин мотивувальна частина постанови суду апеляційної інстанції підлягає зміні з викладенням її у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

В іншій частині постанову Житомирського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь
О. М. Осіян С. Ф. Хопта

В. В. Шипович