КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/702/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частку квартири в порядку поділу майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Черкасова Дениса Олеговича та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року в складі судді Пінкевич Н. С.,

встановив:

21.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,6 кв. м, житловою площею 22,1 кв. м.

Посилався на ті підстави, що він перебуває з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, укладеному на підставі офіційного шлюбного контракту від 10 серпня 2008 року, який внесено до реєстру записів актів громадянського стану Арабської Республіки Єгипет під номером 4132 від 10.08.2008 та легалізований в установленому законом порядку.

19 серпня 2013 року він та відповідачка, як подружжя, здійснили придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Марчук К. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Право власності на квартиру було зареєстроване на ОСОБА_2 .

Оскільки ОСОБА_2 не визнає його право на частку у вказаній квартирі, просив суд позов задовольнити.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року вказаний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Черкасов Д. О. просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Свої доводи мотивує тим, що при розгляді справи суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини справи та надані суду докази. На підставі припущень суд визнав доведеним факт використання відповідачкою при купівлі спірної квартири особистих коштів. При цьому суд неправильно застосував ст. 60 СК України та не врахував, що оскільки відповідачка не довела факт використання при придбанні спірної квартири своїх особистих коштів, то нею не спростовано презупцію спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру.

Правом надання відзиву на вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористалась.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в задоволенні вказаного позову відмовити в повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції проігнорував її доводи про те, що позивач викрав у неї оригінал договору купівлі-продажу спірної квартири від 19 серпня 2013 року, а відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Вважає, що офіційний шлюбний контракт від 10.08.2008, укладений між нею та позивачем, не може визнаватися дійсним в Україні у відповідності до вимог ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право». Подання його в якості доказу наявності шлюбних відносин є неприпустимим.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що сторони здійснили вибір права, яке повинно застосовуватися для регулювання майнових наслідків шлюбу. При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу, що відповідно до статті 62 Закону України «Про міжнародне приватне право» вибір права, передбачений частиною другою статті 60 та статтею 61 цього Закону, має бути здійснений у письмовій формі або явно випливати з умов шлюбного договору. Угода сторін про вибір права, що укладена в Україні, має бути нотаріально посвідчена.

Не заперечує, що вона перебувала в шлюбі з позивачем з 10 серпня 2008 року. У них з позивачем народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що спірну квартиру вона придбала за кошти, отримані від продажу власної квартири за договором купівлі-продажу від 30 липня 2013 року, яка була придбана нею до укладення шлюбу з позивачем та є її особистою приватною власністю.

Вказаний факт підтверджується самим позивачем в заяві про визначення участі батька у вихованні дитини від 28.07.2017, поданій начальнику служби у справах дітей та сім`ї м. Ірпінь.

Позивачем не надано жодного доказу на предмет підтвердження участі в набутті спірної квартири коштами або власною працею, або будь-яким іншим не забороненим способом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Черкасов Д. О. просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачем права власності на 1/8 частину квартири без змін.

Зазначив, що офіційний шлюбний контракт від 10.08.2008 був легалізований в установлений чинним законодавством спосіб, а відповідно шлюб між позивачем та відповідачем є дійсним на території України.

До правовідносин між сторонами слід застосовувати саме право України, так як в позивача та відповідача є офіційно зареєстроване місце проживання в спільній для обох країні - Україні, та й саме нерухоме майно знаходиться на території України і право власності на нього зареєстроване в Україні. Окрім того, між подружжям не укладено письмову угоду про застосування права іншої держави ( зокрема, Арабської Республіки Єгипет) до майнових або інших правовідносин подружжя.

Квартира придбана саме під час шлюбу, а тому вона є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Черкасов Д. О. апеляційну скаргу позивача підтримав та просив її задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги відповідачки просив відмовити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Покотило В. М. в судове засідання не з`явились. Представник відповідачки звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача та задовольнити апеляційну скаргу відповідачки.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 2008 року, що підтверджено офіційним шлюбним контрактом, внесеним до реєстру актів громадянського стану Арабської Республіки Єгипет під №132, який є дійсним на території України. Останній містить штамп засвідчення справжності підписів посадових осіб, що відповідає Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом Міністерства закордонних справ України від 04.06.2002 №113.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 29 липня 2020 року (справа №693/258/20) шлюб, зареєстрований між сторонами згідно шлюбного контракту №003919, внесеного 10.08.2008 р. до реєстру актів громадянського стану Арабської Республіки Єгипет під номером 4132/10-08/2008 та легалізованого Міністерством Іноземних Справ Єгипту 12.05.2009 р. за №29430, розірвано.

Судом встановлено, що 30 липня 2013 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (покупці) укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передає у власність, а покупці приймають у власність, у рівних частках кожний, квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Квартира, що відчужується, належить продавцю:

- Ѕ частка квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Голуб Л. А., приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу 16.04.2004 року за №2456;

- Ѕ частка квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Левчук О. Б. А., приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу 20.05.2008 року за №4420.

Продаж вищевказаної квартири за домовленістю сторін вчиняється за 320 628 грн, які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору (п.2.1 договору).

19 серпня 2013 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К. В.

За умовами вказаного договору ОСОБА_2 набула у власність квартиру під номером АДРЕСА_1 .

При укладенні договору ОСОБА_2 повідомила про те, що у шлюбі не перебуває, квартиру купує за власні грошові кошти ( п. 3.2 договору).

Відповідно до п. 2.1 цього договору, продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчиняється за 399 030 грн, які продавець отримав від покупця до нотаріального посвідчення договору.

Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №185235476 від 18 жовтня 2019 року.

Ухвалюючи рішення про визнання за позивачем право власності на 1/8 частину квартири під номером АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності тієї обставини, що станом на 20 травня 2008 року сторони проживали однією сім`єю, а кошти від продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , та яка була набута відповідачкою до шлюбу з позивачем, були спільним сумісним майном.

Судом першої інстанції також було враховано строк укладення договорів продажу та купівлі квартир, відсутність доказів того, що зі спільного бюджету сторін були виділені грошові кошти в розмірі майже 400 000 грн на купівлю спірного майна.

З огляду на те, що відповідачкою не було надано доказів вкладення особистих коштів у різницю вартості квартир, суд дійшов висновку, що об`єктом спільної сумісної власності подружжя є лише ј частина спірної квартири, а тому за позивачем слід визнати право власності на 1/8 її частину.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, за виключенням визначення розміру частки позивача у спірному майні, з огляду на таке.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, яке є особистою приватною власністю одного із подружжя, у придбанні (набутті) майна. Якщо в придбанні (будівництва) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Наведене узгоджується із правовим висновком, зробленим Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року в справі № 6-1447цс17.

Установивши, що спірну квартиру було придбано хоча й у період шлюбу, але частково за рахунок особистих коштів, отриманих відповідачкою від продажу квартири, набутою у власність до моменту реєстрації шлюбу з позивачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що остання не може в повному обсязі віднесена до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Протилежного позивачем доведено не було.

Як вбачається з заяви про визначення участі батька у вихованні дитини, поданої 28.07.2017 представником ОСОБА_1 начальнику служби у справах дітей та сім`ї м. Ірпінь, позивач до 2016 року постійно проживав в Єгипті. Донька також народжена там. Зі своїм першим чоловіком ОСОБА_2 розлучилася 19.04.2008 року. Після того, як чоловік залишив квартиру, ОСОБА_2 продала та купила квартиру в м. Вишневе (а.с. 113).

Судом встановлено, що на час придбання спірного нерухомого майна позивач постійно проживав за межами України. При цьому останній не навів суду жодного пояснення з приводу того, яким чином він передавав грошові кошти на придбання спірного нерухомого майна з Арабської Республіки Єгипет в Україну, з якою метою придбавалась спірна квартира в Україні на ім`я відповідача.

Матеріали справи також не містять доказів письмового декларування митним органам факту переміщення валютних цінностей через митний кордон України, або відкриття позивачем рахунків в українських фінансових установах та здійснення через такі рахунки валютних операцій на придбання спірного нерухомого майна, або переміщення валютних цінностей шляхом поштових відправлень з оголошеною вартістю.

При цьому на виконання вимог ст. 60 СК України відповідачкою надано належні та достатні докази на спростування матеріально-правової презумпції спільності майна подружжя.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного нерухомого майна в порядку поділу майна подружжя.

Висновки суду першої інстанції у справі, яка переглядається, з урахуванням установлених у ній обставин, не суперечать висновкам, наведеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року (справа №334/9028/15-ц).

У вказаній постанові, висновки якої, за доводами апеляційної скарги позивача, не були враховано судом першої інстанції, зазначено, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_2 , яка оспорювала поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру, спростувала належними і допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на всю квартиру, оскільки надала належні докази, що спірну квартиру було придбано частково за кошти, отримані від продажу належної їй нерухомості.

Висновки суду у цій справі узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у вказаній постанові та не суперечать ним в частині правильності застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги позивача в тій частині, що різниця в часі між двома наведеними договорами становить 3 тижні та в них прямо не вказано, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 19.08.2013 року відповідачкою були використано ті самі кошти, які були отримані нею від продажу власної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2013 року, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зазначення в договорі купівлі-продажу квартири за які кошти вона набувається у власність, законом не передбачено, а позивачем не надано суду жодних доказів, що спірна квартира набувалась відповідачкою в Україні у власність в інтересах їх сім`ї.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині визначення частки сторін у праві спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи ту обставину, що спірну квартиру було придбано за 399 030 грн, з яких 320 628 грн є особистим майном відповідачки, частка сторін у праві спільної сумісної власності становить 2/5, а не ј, як помилково вважав суд першої інстанції, з яких частка позивача становить 1/10, а не 1/8, виходячи з такого розрахунку:

399 030 грн - 320 628 грн =78 402 грн;

78 402 грн : 399 030 грн =20/100, або 1/5;

1/5 : 2 = 1/10.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на допущене судом першої інстанції порушення під час здійснення підрахунків у визначенні частки сторін у праві спільної сумісної власності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зміни ухваленого по справі рішення в частині визначення розміру частки ОСОБА_1 у праві власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зменшивши її з 1/8 частини до 1/10 частини.

В решті рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідачки в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги надану позивачем копію договору купівлі-продажу квартири від 19 серпня 2013 року, вірність якої оригіналу була засвідчена представником позивача, оскільки на її думку вказаний документ було у неї викрадено позивачем.

Як пояснив представник позивача та вбачається з матеріалів справи, надана до позовної заяви копію договору купівлі-продажу квартири від 19.08.2013 була зроблена з документу, який містився в матеріалах іншої судової справи у спорі між цими самими сторонами.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку твердженням відповідача щодо недоведеності того факту, що офіційний шлюбний контракт, укладений між сторонами, було легалізовано у встановлений чинним законодавством спосіб та є дійсним на території України.

Згідно п.1.2 Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 04.06.2002 №113 (далі- Інструкція), консульська легалізація офіційних документів - це процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів або засвідчення справжності підписів посадових осіб, уповноважених засвідчувати підписи на документах, а також дійсності відбитків штампів, печаток, якими скріплено документ. При цьому консул не несе відповідальності за зміст документа.

Відповідно до п. 4. 2 Інструкції на консульську легалізацію приймаються такі документи, зокрема: оригінали свідоцтв про реєстрацію актів громадянського стану.

Відповідно до п. 5.4. Інструкції консульська посадова особа засвідчує офіційні документи лише після того, як пересвідчиться у їх відповідності міжнародним договорам України, чинному законодавству України і країни перебування.

Відповідно до п. 6. 2 Інструкції штамп засвідчення підписів використовується для підтвердження підписів посадових осіб відповідних державних установ України та

дипломатичних представництв іноземних держав, які вповноважені підписувати та засвідчувати документи. Зазначені штампи проставляються на всіх оригіналах та нотаріально засвідчених копіях документів, перелічених у п. 4.2 цієї Інструкції, крім тих,

що зазначені в п.6.1 цієї Інструкції.

Таким чином, проставлений на офіційному шлюбному контракті від 10.08.2008 штамп засвідчення справжності підписів є належним доказом здійснення легалізації цього документа та його чинності в Україні.

Колегія суддів також не погоджується з доводами апеляційної скарги в тій частині, що до спірних правовідносин мають застосовуватися норми єгипетського законодавства.

Згідно ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 цього Закону, право власності та інші речові права, відомості про які підлягають внесенню до державних реєстрів, визначаються правом держави, у якій це майно зареєстровано.

З огляду на те, що сторони не обрали право, що застосовується до шлюбного договору, а спірне нерухоме майно знаходиться та право власності на нього офіційно зареєстровано в Україні, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин законодавство України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити подані апеляційні скарги частково, в частині визначення частки позивача у праві спільної сумісної власності на квартиру.

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки доводи апеляційних скарги висновків суду не спростовують.

З огляду на часткове задоволення апеляційних скарг як позивача, так і відповідачки, судові витрати за їх подання відшкодуванню не підлягають.

При цьому сторони не позбавлені можливості звернутися до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК Українисуд

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Черкасова Дениса Олеговича задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 жовтня 2020 року в частині визначення розміру частки ОСОБА_1 у праві власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , змінити, зменшивши її з 1/8 частини до 1/10 частини.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк