ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/3241/21
Провадження № 22-ц/4820/1731/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представниці позивача Голдзіцької О.К.,

представниці відповідача Мельник В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Хмельницькій області, Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Хмельницькій області, третя особа Красилівський районний відділ державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький), про визнання права власності на автомобіль і зняття арешту з майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Хмельницькій області (далі Сервісний центр МВС), Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») про визнання права власності на автомобіль і зняття арешту з майна.

ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 17 січня 2012 року звернено стягнення на автомобіль VАZ, модель 210994-20, 2008 року випуску, № кузова/шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі автомобіль), який належить ОСОБА_2 на праві власності, шляхом продажу вказаного предмета застави АТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах Державтоінспекції України, а також наданням АТ КБ «Приватбанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

На підставі акта прийому-передачі від 19 липня 2013 року АТ КБ «Приватбанк» продало йому автомобіль за 8 748 грн.

Сервісний центр МВС відмовив позивачеві у реєстрації автомобіля на своє ім`я через відсутність згоди на це власника автомобіля, ОСОБА_2 , а АТ КБ «Приватбанк» не направило свого представника для участі у переоформленні права власності на автомобіль.

Постановою Красилівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) (далі Відділ ДВС) від 17 вересня 2014 року накладено арешт на автомобіль та оголошено заборону його відчуження.

Позивач є власником автомобіля, наразі, він позбавлений можливості зареєструвати право власності на автомобіль у позасудовому порядку та звернутися до органів державної виконавчої служби з вимогою про зняття з нього арешту.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на автомобіль і зняти арешт з автомобіля.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Суд ухвалою від 13 квітня 2021 року залучив Відділ ДВС до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою від 29 квітня 2021 року суд залучив Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Хмельницькій області (далі Головний сервісний центр) до участі у справі як співвідповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2021 року в позові відмовлено.

Суд першої інстанції керувався тим, що в установленому порядку договір купівлі-продажу автомобіля сторонами не був укладений, а тому підстави для визнання права власності ОСОБА_1 на автомобіль відсутні. Оскільки ОСОБА_1 не є власником автомобіля, то відмова Відділу ДВС у скасуванні арешту відповідає вимогам закону.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого позивач набув право власності на автомобіль. АТ КБ «Приватбанк» не визнає це право, внаслідок чого ОСОБА_1 позбавлений можливості зареєструвати автомобіль на своє ім`я та скасувати його обтяження. Суд першої інстанції не вмотивував рішення про відмову у знятті арешту з автомобіля, не застосував норми чинного законодавства та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

АТ КБ «Приватбанк», Сервісний центр МВС і Головний сервісний центр подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на його законність та обґрунтованість.

Відділ ДВС не висловив своєї позиції щодо апеляційної скарги.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 3 квітня 2008 року ОСОБА_2 є власницею автомобіля.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 17 січня 2012 року у рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №НМКWAK12670224 від 25 квітня 2008 року в розмірі 4 085 доларів 50 центів США звернено стягнення на автомобіль, який належить ОСОБА_2 на праві власності, шляхом продажу вказаного предмета застави АТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах Державтоінспекції України, а також наданням АТ КБ «Приватбанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

18 липня 2013 року ОСОБА_1 сплатив АТ КБ «Приватбанк» грошові кошти у розмірі 8 748 грн і 1 000 грн.

На підставі акта прийому передачі автомобіля від 19 липня 2013 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 автомобіль.

29 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Сервісного центру МВС з заявою про перереєстрацію автомобіля у зв`язку зі зміною власника, натомість, йому було відмовлено через відсутність документів, які підтверджують правомірність придбання ним транспортного засобу.

В порядку примусового виконання виконавчого листа Красилівського районного суду Хмельницької області від 9 листопада 2010 року №2-1132/10 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі АТ «Універсал Банк») 45 526 грн 04 коп. заборгованості (виконавче провадження №41594426) державний виконавець Відділу ДВС постановою від 17 вересня 2014 року наклав арешт на автомобіль.

На підставі цієї постанови 21 серпня 2017 року Хмельницькою філією державного підприємства «Національні інформаційні системи» зареєстровано обтяження автомобіля в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстраційний номер обтяження 16430530).

Застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статті 328 ЦК України, згідно яких право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

В силу ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

За змістом п. 2 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388 (далі Порядок), цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.

Згідно з п. 7 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

Як передбачено п. 8 Порядку (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою:

довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери;

договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби;

копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин;

довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску;

акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача;

митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери;

договір фінансового лізингу;

акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби.

Частиною 1 статті 218 ЦК України визначено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 55, ч. 1 ст. 57 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-ХІV «Про виконавче провадження», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

За змістом ч. 1 ст. 59 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VІІІ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм закону дає підстави для висновку, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона реалізує відповідно до закону та на власний розсуд. Ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Підставами набуття права власності є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником, зокрема, право власності набувається із правочинів (договорів).

Особа може набути право власності на транспортний засіб за договором купівлі-продажу, який повинен бути вчинений сторонами у письмовій формі.

Закон встановлює способи захисту права власності, одним із яких є визнання права власності у судовому порядку (стаття 392 ЦК України).

Застосування такого способу захисту не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для визнання права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Також власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним (стаття 391 ЦК України). Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника майна про зняття з нього арешту або іншого обтяження.

Тому позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений лише власником.

Зібрані докази вказують на те, що на час виникнення спірних правовідносин автомобіль перебував у віданні АТ КБ «Приватбанк» як заставодержателя, який за судовим рішенням набув право на примусову реалізацію предмета застави третій особі.

Водночас у справі відсутні дані про те, що між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу автомобіля. АТ КБ «Приватбанк» заперечує цю обставину, а квитанції про сплату ОСОБА_1 грошових коштів (а.с. 5) та акт прийому-передачі автомобіля від 19 липня 2013 року, складений ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не містять істотних умов договору купівлі-продажу. Автомобіль не був знятий з обліку в органах Державтоінспекції та залишається зареєстрованим за ОСОБА_2 .

Інших письмових доказів про укладення сторонами договору купівлі-продажу автомобіля позивачем не надано.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для визнання права власності ОСОБА_1 на автомобіль відсутні.

ОСОБА_2 не виконувала судове рішення про стягнення з неї на користь АТ «Універсал Банк» грошових коштів, а тому державний виконавець вправі був накласти арешт на належний їй на праві власності автомобіль.

Суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_1 не є власником автомобіля, внаслідок чого він не вправі заявляти вимоги про скасування арешту.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаних висновків суду.

Посилання ОСОБА_1 на обґрунтованість своїх вимог не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого твердження апелянта про порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

Щодо належних відповідачів у справі

Частиною 1 статті 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що суб`єктами цивільних відносин можуть бути як фізичні, так і юридичні особи.

Відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок із спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси, і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Цивільний процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі.

Якщо позивач не заявляє вимоги до всіх належних відповідачів, які мають безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами, то суд відмовляє у задоволенні позову.

За змістом п. 7 Порядку транспортні засоби після їх придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів, реєструються на ім`я власників.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», відповідачами у справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Аналогічні роз`яснення містяться у п. 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», в якому також зазначено, що у таких справах як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

ОСОБА_1 заявив вимогу про визнання права власності на автомобіль, який зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 . Також позивач просить скасувати арешт з майна, що накладений державним виконавцем в інтересах стягувача АТ «Універсал Банк».

ОСОБА_2 та АТ «Універсал Банк» мають безпосередній зв`язок із спірними матеріальними правовідносинами і повинні брати участь у справі як співвідповідачі, натомість ОСОБА_1 не пред`явив до них позов. У свою чергу, Сервісний центр МВС і Головний сервісний центр, які у відповідні періоди здійснювали та здійснюють функцію реєстратора транспортних засобів, не оспорюють майнові права позивача та не є належними відповідачами у справі.

Отже, позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню ще і з тих підстав, що його заявлено не до всіх належних відповідачів.

3. Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 1 грудня 2021 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Чевилюк З.А.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 5