Справа № 182/5958/17
Провадження № 4-с/0182/4/2021
У Х В А Л А

Іменем України

02.02.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

за участю скаржниці ОСОБА_1

представника скаржниці ОСОБА_2

державного виконавця Прудського Д.Л.

розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Прудського Дмитра Леонідовича, -

В С Т А Н О В И В:

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Прудського Дмитра Леонідовича.

В обґрунтування своїх вимог скаржниця посилається на те, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 15 січня 2019 року у справі № 182/5958/17 позов ОСОБА_3 було задоволено частково та присуджено стягнення з неї аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину певного віку щомісяця, починаючи з 24 жовтня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання рішення суду був, виданий виконавчий лист. На підставі виконавчого листа державним (виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Прудським Д.Л. постановою від 13 серпня 2019 року було відкрито виконавче провадження ВП № 59789657 та 02 грудня 2020 року було винесено постанову про арешт її коштів. Вважає постанову про арешт коштів безпідставною, незаконною, а тому вона підлягає скасуванню з огляду на наступні обставини. В оскаржуваній постанові державний виконавець, як підставу для арешту належних їй рахунків, вказує, що нею самостійно вимоги виконавчого документа не виконані. Згідно ч.4 ст.48 ЗУ«Про виконавче провадження», на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитних установах накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту. По-перше, звертає увагу, що вищевказаний виконавчий лист перебуває на виконанні вже майже 2 роки та за цей час вона неодноразово зверталась до державного виконавця та надавала відомості про наявність чи відсутність у неї рахунків у банках чи інших фінансових установах. По-друге, щодо підстав накладання арешту, вважає за необхідне зазначити, що державний виконавець умисно своїми діями створює перешкоди у належному виконанні нею рішення суду. При цьому, вона в період з 22 вересня 2019 року по 17 серпня 2020 року працювала за кордоном і справно сплачувала аліменти на утримання сина, перераховуючи кошти на рахунок колишнього чоловіка, який в свою чергу їх отримував. Однак, державним виконавцем 27 квітня 2020 року було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та ряд інших постанов, що в свою чергу позбавило її права виїхати за межі України на заробітки, аби від зароблених коштів вона мала можливість сплачувати аліменти на утримання сина. Крім цього, арешт накладено в межах суми заборгованості, а саме - 49 891 грн. 08 коп., в той час, коли вищевказана сума заборгованості не обґрунтована жодним документом. Матеріали виконавчого провадження не містять жодного запиту державного виконавця до органів податкової системи для встановлення розміру її заробітної плати чи до органів місцевого самоврядування щодо розміру попереднього заробітку у м.Нікополі. Тобто, державний виконавець жодним чином не тільки не намагався обґрунтувати заборгованість, а і встановити ті обставини, які він зобов`язаний встановити при здійсненні виконавчих дій. Таким чином, на підставі вищевикладеного, просить суд визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Прудського Дмитра Леонідовича ВП № 59789657 від 02 грудня 2020 року про арешт належних їй коштів.

В судовому засіданні скаржниця ОСОБА_1 свої доводи, викладені в скарзі підтримала, на задоволенні скарги наполягала та додатково суду пояснила, що поїхала до Польщі одразу після рішення суду про стягнення з неї аліментів і працювала там 11 місяців, після чого, повернувшись в Україну, навіть, не здогадувалась про борг по аліментам. Її про це ніхто не повідомляв. До державного виконавця вона пішла тільки після того, як їй не дозволили виїхати до Польщі, повідомивши, що на неї є заборона на виїзд. Борг по аліментам погасити не змогла, бо не дуже багато заробляла. Однак, скільки ж саме заробляла, повідомити суд не захотіла. Вважає, що постановами Прудського порушені її права. Тому просить скасувати постанови як незаконні, щоб вона могла виїхати до Польщі.

Представник скаржниці адвокат Чуприна Є.А. скаргу своєї довірительки теж підтримав і суду пояснив, що в скарзі з технічних причин ними не зазначено вимогу про поновлення строку на оскарження дій державного виконавця. Тому таку вимогу вони заявляють зараз усно. Постанову, яку вони оскаржують, надати теж не можуть, бо вона повернута за сплином терміну зберігання працівником пошти назад. Уточнює, що заборгованість по сплаті аліментів у його довірительки виникла не з її вини, а через те, що справа в суді розглядалась тривалий час, а його довірителька не бажала сплачувати аліменти без рішення суду.

Державний виконавець Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Прудський Д.Л. в судовому засіданні проти задоволення скарги категорично заперечував, посилаючись на те, що викладене в скарзі не відповідає дійсності. Скаржниця знала про те, що зобов`язана сплачувати аліменти і про заборгованість по аліментам теж знала. Аліменти на дитину вона оплачувала через їх депозитний рахунок. Він неодноразово пропонував скаржниці надати декларацію про доходи, але вона постійно відмовлялась. У зв`язку з тим, що у виконавця були відсутні відомості про доходи скаржниці, робили розрахунки, посилаючись на середню заробітну плату, відомості про яку є на офіційному сайті. Коли скаржниця надавала їм якісь довідки про доходи, інші відомості, він робив перерахунок, коректуючи суму заборгованості. Все це є в матеріалах справи. Станом на 01.12.2020 року заборгованість по аліментам у скаржниці складає 49 891 грн. 08 коп. Чому, працюючи в Польщі, скаржниця не погасила борг, хоча заробітна плата там в рази перебільшує заробітки в Україні, йому невідомо. Доказів того, що скаржниця не може працевлаштуватись в Україні та сплачувати аліменти і борг по аліментам, йому нею не надавались. В своїй скарзі позивач не вказує, які норми національного законодавства, що регулюють спірні правовідносини чи подібні правовідносини, були порушені. Жодна вимога, яка зазначена в скарзі, не була обґрунтована належним чином та відсутні докази, які підтверджують зазначені в скарзі обставини. Вважає, що заборгованість та правові наслідки з приводу несплати аліментів виникли виключно з вини ОСОБА_1 .

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Я встановлено в судову засіданні, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2019 року з ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину певного віку щомісяця, починаючи з 24 жовтня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. 12 серпня 2019 року на підставі вищевказаного рішення ОСОБА_3 було видано виконавчий лист. Постановою державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Прудського Д.Л. від 13 серпня 2019 року було відкрито виконавче провадження ВП № 59789657. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 виконавчий лист щодо примусового стягнення не виконується, у зв`язку з чим 02 грудня 2020 року було винесено постанову про арешт її коштів в межах даного виконавчого провадження.

Відповідно до ст.11 ЗУ "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У відповідності до ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому Законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої Законом (ст.18 ЦПК України).

За змістом п.1 ч.1 ст.10 ЗУ «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі, якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Згідно ч.1 ст.48 ЗУ «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження - ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» .

Із зазначеної норми випливає, що виконавець наділений повноваженнями у ході виконавчого провадження накласти арешт на грошові кошти у розмірі суми стягнення, і прийняття виконавцем відповідного рішення не передбачає обов`язковою умовою наявність кількамісячної заборгованості для прийняття відповідного рішення, достатньою підставою для прийняття такого рішення є наявність заборгованість, яка на момент винесення постанови державного виконавця була наявна, що підтверджується, зокрема, довідками, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до положень ст.59 вказаного Закону, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі, від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У відповідності до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму ВВС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв`язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, а також враховуючи той факт, що боржником не надано суду жодних доказів того, що виконання рішення суду про стягнення з неї аліментів, яке підлягатиме примусовому виконанню ще 5 років, може бути забезпечено в будь-якій інший спосіб, враховуючи мінливий характер роботи боржника за кордоном, відсутність у неї офіційних джерел доходу взагалі, суд приходить до висновку, що державний виконавець діяв у межах своїх повноважень, наданих йому ЗУ "Про виконавче провадження", правомірно відмовляючи боржнику у виконавчому провадженні у знятті арешту з майна боржника.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог скарги в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. т.258-261, 353-354, 447-452 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Прудського Дмитра Леонідовича - відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області (м.Кривий Ріг) до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал