ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/569/20 Номер провадження 22-ц/814/2587/21Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гальонкіна С.А.,

суддів Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

при секретарі Бродській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області - Спірідович Микола Васильович, про визнання договорів дарування недійсними,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області - ОСОБА_4, про визнання договорів дарування недійсними.

Позов обґрунтовано тим, що 26 липня 2019 року були укладені договори дарування між нею та її онукою ОСОБА_2 , згідно якого вона безоплатно передала у власність обдаровуваної житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,2474га (кадастровий номер :03:006:0282), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Договори були посвідчені приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідовичем М.В.

Позивачем зазначено, що копію вказаних договорів вона не отримувала, текст договорів не читала, оскільки повністю довіряла онуці та вважала, що укладає договір довічного утримання, положеннями якого врегульовані усі права та обов`язки сторін, про які вона з нею попередньо домовились.

Також зазначила, що на час укладення спірного договору вона вже являлась людиною похилого віку (82 роки), має поганий стан здоров`я та частково розуміє події, що відбуваються навколо, а тому при укладенні спірних договорів дарування, вона помилилась щодо правової природи правочину, оскільки вважала, що укладає зовсім інший договір, а саме: договір довічного утримання.

Тривалий час перед укладенням договорів ОСОБА_2 запевняла її, що так як їй потрібний сторонній догляд та допомога, та буде за нею доглядати (навідуватись, приносити їжу, ліки, прибирати в будинку та ін.), але для цього потрібно укласти договір. Тому вона була впевнена, що коли прибули до нотаріуса і уклали договір, це був саме договір довічного утримання.

На даний час ОСОБА_2 не опікується нею, не спілкується (навіть коли вона їй телефонує, вона не відповідає) та не надає їй ніякої допомоги.

Крім того, їй стало відомо, що ОСОБА_2 має намір продати домоволодіння, в якому вона проживає, тому в неї є побоювання залишитися без житла.

При укладенні спірних договорів вона фактично помилялась щодо правової природи договорів, прав та обов`язків сторін. Крім того, на момент укладення договору у неї було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність онуки житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки, оскільки це є єдиним її житлом, в якому вона проживаю і яке фактично утримує. А тому, сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

На підставі вищевикладеного просила суд:

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , від 26 липня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, Спірідовичем Миколою Васильовичем, зареєстрований в реєстрі за № 459;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,2474 га (кадастровий номер :03:006:0282), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , від 26 липня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, Спірідовичем Миколою Васильовичем, зареєстрований в реєстрі за № 460.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та додаткового рішення

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області - ОСОБА_4 про визнання договорів дарування недійсними відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З рішенням суду не ОСОБА_1 та оскаржило його в апеляційному порядку. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її вимоги задовольнити в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Позивач вважає, що при винесені оскаржуваного рішення судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, надано неналежну оцінку зібраних по справі доказів.

Також в апеляційній скарзі зазначає, що договори дарування укладені проти її волі, у неї не було мотиву дарувати онуці свій будинок, який є єдиним її житлом. Зазначає, що є людиною похилого віку, та у зв`язку зі станом здоров`я потребує постійної сторонньої допомоги, а тому вважала, що укладає договір довічного утримання.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів, які вказують на волевиявлення її бабусі саме на укладення договору дарування, а тому рішення суду є законним та обґрунтованим.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи 13 березня 2019 року о 16 год. 20 хвилин ОСОБА_1 склала заповіт на користь ОСОБА_3 , яка є її онукою, згідно якого все майно, що буде належати їй на день смерті заповіла відповідачу (копія заповіту від 13 березня 2019 року, зареєстрований у реєстрі за № 129).

В подальшому, 26 липня 2019 року був укладений договір дарування між ОСОБА_1 та її онукою ОСОБА_3 , згідно якого вона безоплатно передала у власність обдаровуваної житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .

Також, 26 липня 2019 року був укладений договір дарування між ОСОБА_1 та онукою ОСОБА_3 , згідно якого вона безоплатно передала у власність обдаровуваної земельну ділянку загальною площею 0,2474га (кадастровий номер :03:006:0282), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідовичем М.В.

При розгляді справи судом першої інстанції був допитаний в якості свідка приватний нотаріус Спірідович Микола Васильович, який вказав, що в березні 2019 року позивач та відповідач звернулись до нього за консультацією та у подальшому, 26 липня 2019 року вдвох повторно звернулися для укладення договорів дарування на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Нотаріусом зазначено, що перед укладенням зазначених договорів мова йшла тільки про договір дарування, укладення договору іншого виду не обговорювалося. Він з`ясував у ОСОБА_1 чи вона розуміє, що після укладення договору дарування між нею та ОСОБА_3 вона безоплатно передає вищезазначене їй майно та вже не буде власницею житлового будинку та земельної ділянки, після чого позивач погодилася на укладення вказаних договорів.

Позиція суду апеляційної інстанції

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до висновків Верховного Суду України викладених у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування.

Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

При цьому, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність ОСОБА_1 того, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилився стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення.

Як вбачається з підписаних нею власноручно договорів та показань допитаного в якості свідка нотаріуса ОСОБА_4 до укладення договорів позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем.

Сторони укладених договір дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального.

При розгляді справи судом першої інстанції, нотаріус ОСОБА_4 пояснив, що роз`яснював ОСОБА_1 наслідки укладення вказаних правочинів, на які вона погодилася і не зазначала про жодні умови укладення даних договорів, в тому числі щодо її утримання онукою.

У свою чергу, зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення договорів, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції всебічно з`ясувавши обставини справи, прийшов до правильного висновку, про відсутність доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок обману чи помилки щодо його природи. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні договору дарування обману та помилки, а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, не надано.

Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час укладення оспорюваних договорів дарування вона мала намір укласти інший договір - договір довічного утримання.

Посилання ОСОБА_1 на те, що будинок, який є предметом договору дарування є єдиним її житлом в якому вона проживала і продовжує проживати, тобто не відбулася фактична передача майна є необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 зареєстровано право власності на спірний будинок та земельну ділянку, тобто відбулася зміна власника та передача майна. Сам факт відсутності у позивача іншого житла не може свідчити про наявність помилки у розумінні суті правочину на момент його укладення. При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що після реєстрації права власності відповідач не позбавлена можливості користуватися будинком.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо судових витрат

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги позивача, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 26 листопада 2021 року

Головуючий С.А. Гальонкін

Судді О.Ю. Кузнєцова

Л.М. Хіль