Запорізький Апеляційний суд
Пр. № 22-ц/807/3133/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним первісним позовом (а.с. 2-6), в якому просив усунути йому перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача на свою користь судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В обґрунтування свого первісного позову позивача зазначав, що у період перебування у шлюбі з ОСОБА_5 вони придбали у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. Після її смерті він набув права власності на вказану квартиру в порядку спадкування.

З моменту придбання у спірній квартирі ніхто не проживав. У 2017 році помер пасинок позивача - ОСОБА_6 , який також мав доступ до квартири. Після його смерті ОСОБА_3 намагався потрапити до квартири, однак виявив, що замки на вхідних дверях змінені. Позивач залишив записку з номером свого телефону та проханням зателефонувати.

Відповідач телефоном пояснив, що користується квартирою на праві оренди, що виникло на підставі договору, укладеного із ОСОБА_5 на довгостроковий термін. З наведених підстав звільняти квартиру відмовилася.

На думку позивача, ОСОБА_1 самоправно зайняла квартиру, оскільки ані він, ані дружина наміру її відчужувати не мали. Також для укладення договору оренди слід було витребувати його згоду як співвласника. Будь-яких доказів законності перебування у спірній квартирі відповідач не пред`явив.

ОСОБА_3 неодноразово пропонував ОСОБА_1 добровільно звільнити квартиру, проте вона щоразу відмовлялася. Також позивач звертався до відділення поліції, яке за результатами перевірки констатувало відсутність ознак кримінального правопорушення і рекомендувало звернутися до суду.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Рибалко Н.І. (а.с. 29).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 38) провадження у цій справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

У серпні 2020 року від ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов зустрічний позов до ОСОБА_3 (а.с. 64-66), в якому остання просила: - визнати право власності за нею на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; - дозволити їй внести на депозитний рахунок Орджонікідзевського районний суд м. Запоріжжя кошти в рахунок вартості частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка складає 70000,00 грн.; - видати ОСОБА_3 з депозитного рахунку Орджонікідзевського районний суд м. Запоріжжя частину вартості квартири в розмірі 70000,00 грн., що внесені нею.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2020 року (а.с. 74) у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 у цій справі було відмовлено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2020 року (головуючий суддя Крилова О.В., судді Кухар С.В. та Поляков О.З. а.с. 123-126) апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задоволено, вищезазначену ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасовано.

В автоматизованому порядку для розгляду зустрічної позовної заяви у цій справі визначено суддю суду першої інстанції Рибалко Н.І. (а.с. 129).

Ухвалою суду першої інстанції від 01 грудня 2020 року (а.с. 130) зустрічний позов ОСОБА_1 у цій справі прийнято до спільного розгляду разом із первісним позовом ОСОБА_3 та об`єднано позовні вимоги в одне провадження; здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 року (а.с. 171-173) позовну заяву ОСОБА_3 у цій справі задоволено.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_1 у цій справі залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 175-182) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення щодо відмови у задоволенні позову.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 183).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 186), дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.187), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 15 суддів) та відпустки судді-доповідача у жовтні 2021 року (а.с. 203).

ОСОБА_3 в особі свого представника подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі (а.с. 195-202).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі через своїх представників, що узгоджується з вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, сторони у цій справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання сторін у цій справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України ухвалив: розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності останніх за присутністю їх представників адвокатів Кравченко О.В. (а.с.167) та ОСОБА_2 (а.с.179-180) відповідно.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга первісного відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що ОСОБА_3 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Первісний відповідач ОСОБА_1 в особі представника оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі в апеляційному порядку лише в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 .

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника і лише в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 .

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскаржуємої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

В силу вимог ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення і вони стосуються окремих його частин.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Так, хоча суд першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження у цій справі, правильно керувався ст. ст. 4, 12, 13 76-81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України та правильно виходив із того, що первісний позов ОСОБА_3 у цій справі підлягає задоволенню, слід усунути останньому перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., 24.12.2009 за р. № 3817 (копія а.с. 7), ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 9 вказаного договору цей правочин здійснюється за згодою чоловіка покупця, ОСОБА_3 (первісного позивача у цій справі), про що свідчить заява, підпис на якій засвідчений ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, 24.12.2009 за р. № 3816.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла (свідоцтво про смерть, копія а.с. 9).

Згідно із рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя у справі № 335/7454/18 від 21.11.2018, що набрало законної сили 11.01.2019 року (копія а.с. 10-15), за первісним позивачем ОСОБА_3 визнано право одноособової приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя (1/2 частина) та спадкування (1/4 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 +1/4 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 спадкоємця ОСОБА_8 ОСОБА_6 ).

Право власності на квартиру за ОСОБА_3 зареєстроване 01.02.2019, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності номер 155216395, виданим Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 06.02.2019, номер запису про право власності 30162054 (копія а.с. 18).

25 лютого 2017 року о 19 годині 20 хвилин ОСОБА_3 намагався відкрити квартиру АДРЕСА_1 власними ключами, проте не зміг цього зробити через замки. Після цього ОСОБА_3 стукав у двері, однак їх ніхто не відчинив. ОСОБА_3 залишив у дверях записку з проханням передзвонити. Після виходу з під`їзду ОСОБА_3 помітив, що у кухні зазначеної квартири горить світло. Указане підтверджується актом про недоступ до квартири від 25.02.2017 (копія а.с.19). Акт підписаний ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Відповідно до акту про недоступ до квартири від 15.12.2018 (копія а.с.20) ОСОБА_3 у цей день прийшов до квартири АДРЕСА_1 повідомити особі, яка проживала у квартирі, визнання за ним права власності на квартиру на підставі рішення суду. Однак, двері ніхто не відчинив, ключі, які були в ОСОБА_3 не підійшли. Акт підписаний ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Згідно із листом Вознесенівського ВП № 2605/46/01/02-2019 від 21.03.2019 (копія а.с. 21)установлено, що між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 склалися цивільно-правові відносини, що вирішуються при індивідуальному зверненні до суду.

Відповідно до п. 1.1. договору оренди житлової квартири (з правом викупу), укладеного між ОСОБА_5 (Орендодавцем) і ОСОБА_1 (Орендарем) (копія а.с. 67), Орендодавець надає Орендареві й членам його родини в довгострокове користування (не менше, ніж на 15 років) однокімнатну квартиру загальною площею 27,81 кв. м, житловою площею 14,5 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , з правом викупу, у разі виконання умов даного договору щодо розрахунку в обумовленому розмірі та в обумовлений строк.

Згідно з п. 1.3. цього договору сторони домовилися, що орендар в момент підписання цього договору сплачує 180000,00 грн. в рахунок авансування подальшого придбання квартири за обумовленою ціною.

П. п. 1.5, 1.6. договору передбачено, що вартість, за яку Орендар має право купити у Орендодавця квартиру, сторони погодили у розмірі 250000,00 грн. У разі, якщо Орендар до 15.02.2020 сплатить 70000,00 грн. до повного розрахунку за квартиру, Орендодавець зобов`язується протягом одного тижня з моменту перерахування 70000,00 грн. укласти з Орендарем договір купівлі-продажу квартири.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також на достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності суд першої інстанції дійшов правильних висновків про таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що первісний позивач ОСОБА_3 у цій справі стверджував, що ОСОБА_1 самоправно зайняла належну йому квартиру, чим створює йому перешкоди у вільному користуванні нею. Натомість, первісний відповідач ОСОБА_1 наполягала, що проживає у спірній квартирі на законних підставах, посилаючись на вищезазначений договір оренди від 15.02.2015 із попереднім власником квартири ОСОБА_5 (копія а.с.67).

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Ст. 319 ЦК України серед іншого закріплює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Згідно із ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст. 150 Житлового кодексу УРСР (надалі ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Предмет доказування позивача у такій категорії справ визначений постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року.

Так, згідно з пунктом 33 згаданої постанови відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі 521/17805/16-ц, де зазначено, що норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, для правильного вирішення спору за первісним позовом суду слід відповісти на такі питання: 1) Чи є первісний позивач ОСОБА_3 власником спірної квартири?; 2) Чи створює первісний відповідач ОСОБА_1 перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою?

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що первісний позивач ОСОБА_3 є одноособовим власником спірної квартири на підставі рішення суду від 21.11.2018. Право власності на квартиру зареєстроване у встановлений законодавством спосіб, що підтверджується наданим первісним позивачем витягом з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності (а.с.18). Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

При цьому, первісний відповідач ОСОБА_1 у суді першої інстанції визнала (ст. 82 ч.1 ЦПК України), що фактично проживає у спірній квартирі; жодних заперечень з приводу змінених замків у вхідних дверях вона також не висловила; водночас, стверджувала, що має правові підстави володіти та користуватися квартирою.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що встановлення наявності чи відсутності перешкод у користуванні квартирою зводиться до оцінки правомірності договору оренди житлової квартири (з правом викупу) від 15.02.2015.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що правове регулювання договору оренди житла з викупом закріплене у ст. 810-1 ЦК України.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 810-1 ЦК України оренда житла з викупом є особливим видом найму (оренди) житла, що може передбачати відступлення орендодавцем права вимоги боргу іншій особі вигодонабувачу. За договором оренди житла з викупом одна сторона підприємство-орендодавець передає другій стороні фізичній особі (особі-орендарю) житло за плату на довготривалий (до 30 років) строк, після закінчення якого або достроково, за умови повної сплати орендних платежів, житло переходить у власність орендаря.

Аналіз наведених приписів дозволяє дійти висновку, що для договору оренди житла з викупом законом установлений спеціальний суб`єктний склад. Орендодавцем за таким договором може виступати лише юридична особа, метою діяльності якої є отримання прибутку.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторонами у договорі оренди від 15.02.2015 (копія а.с. 67) є дві фізичні особи, що не узгоджується із законодавчими вимогами щодо суб`єктного складу сторін договору оренди житла з викупом (ст. 810-1 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 811 ЦК України договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що первісний відповідач ОСОБА_1 надала суду у цій справі примірник договору оренди, що укладений у простій письмовій формі (копія а.с.67). Доказів нотаріального посвідчення договору оренди житла з викупом вона не надала, тому суд першої інстанції правильно вважав, що це дає підстави для висновку про нікчемність цього договору.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно відхилив наданий первісним відповідачем ОСОБА_1 договір оренди житлової квартири (з правом викупу) від 15.02.2015 як доказ саме законності проживання у спірній квартирі останньої за час, з 01.01.2019 року, коли власником цієї квартири став ОСОБА_3 на підставі вищезазначеного рішення суду (а.с.10-15,23), оскільки він суперечить вимогам закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив, що право користування первісного позивача ОСОБА_3 на вищезазначену квартиру порушене первісним відповідачем ОСОБА_1 і підлягає судовому захисту шляхом її виселення з квартири. Відтак, первісний позов ОСОБА_3 у цій справі слід задовольнити повністю.

Крім того, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги первісного відповідача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною первісного відповідача ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Проте, в апеляційній скарзі у цій справі первісний відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника (а.с.175-178) наполягала на тому, що, що перевіряючи законність вищезазначеного договору оренди житлової квартири (з правом викупу) від 15.02.2015 року ОСОБА_1 із попереднім власником ОСОБА_5 в цілому (копія а.с. 67), суд першої інстанції не врахував вимоги ЦК України, а саме:

-810 ч.1 (договір найму житла), за змістом якої: за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату;

- 811 ч. 1 (форма договору найма житла), за змістом якої: договір найму житла укладається у письмовій формі,

- та 204 ч. 1 (презумпція правомірності правочину), за змістом якої: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним;

- ст. 217 ч. 1 (правові наслідки недійсності окремих частин правочину), за змістом якої: недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

- п.5.4 вищезазначеного договору (а.с.67 зворот) у разі смерті будь-кого із сторін договір не припиняє чинність та діє на умовах та в строки, передбачені в ньому; всі права та обов`язки переходять до спадкоємців;

- п. 5.6 вищезазначеного договору (а.с. 67 зворот) договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 15 лютого 2030 року.

Однак, при цьому, апелянт також не звернув належної уваги на вимоги ст. 182 ЦК України в редакції Закону № 1878-УІ від 11.02.2010 року (Державна реєстрація прав на нерухомість), за змістом якої: 1. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 2. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. 3. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. 4. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Звідси, право оренди на підставі вищезазначеного письмового договору оренди від 15.02.2015 року ОСОБА_1 із попереднім власником ОСОБА_5 (копія а.с. 67) (найму) житла у вигляді вищезазначеної квартири (нерухомості) підлягало державній реєстрації у 2015 році у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Проте, належні, допустимі докази такої державної реєстрації у матеріали цієї справи стороною первісного відповідача ОСОБА_1 суду першої інстанції та апеляційному суду не були надані.

В силу вимог ст. 210 ЦК України (Державна реєстрація правочину) 1. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. 2. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Верховний Суд України у своєму висновку, викладеному у постановах від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162ц13) і 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), які є обов`язковими для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, зазначав, що з огляду на тлумачення ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України укладення між сторонами договору оренди, правове значення державної реєстрації полягає в тому, що правочин (договір), який підлягає державній реєстрації, є вчиненим (укладеним) з моменту її проведення. Як наслідок, за відсутності державної реєстрації правочин (договір) слід вважати невчиненим (неукладеним).

Таким чином, якщо, навіть, вважати вищезазначений договір сторін, як на теперішній час наполягає сторона апелянта, виключно договором оренди (найму житла) без права викупу (хоча це не узгоджується із назвою та змістом останнього, копія а.с.67), то такий договір вважається неукладеним його сторонами в силу вищезазначених вимог закону, та, відповідно, теж не дає законних підстав ОСОБА_1 для проживання у вищезазначеній спірній квартирі з 01.01.2019 року, коли одноособовим власником цієї квартири став первісний позивач ОСОБА_3 (рішення суду, копія а.с.10-15, 23).

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

Крім того, суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, (в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 ).

При вищевикладених обставинах, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України в разі часткового задоволення апеляційної скарги первісного відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 при вищевикладених обставинах, остання не має права на компенсацію за рахунок первісного позивача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 81-82, 89, 141, 367-369, 372, 374 - 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 травня 2021 року у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, змінити, виклавши мотивувальну частину останнього в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 30.11.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.