Постанова

Іменем України

27 січня 2021 року

м. Київ

справа № 757/6159/19

провадження № 61-14132св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратура міста Києва, Головне управління Національної поліції у місті Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2020 року у складі судді Матійчук Г. О. та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Іванової І. В., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заяви

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва, Головного управління Національної поліції у місті Києві про відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її позивачу, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не виконав вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху та не усунув недоліки позовної заяви, а саме, не визначив та не вказав спосіб стягнення коштів з відповідачів, не визначив ціну позову та не вказав, які саме документи та докази не можуть бути подані позивачем під час пред`явлення позову до суду, не обрав спосіб захисту, неналежно виклав зміст позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що визнання позовної заяви ОСОБА_1 неподаною та її повернення є обґрунтованими, оскільки недоліки, вказані в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, позивач у повній мірі не усунув.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У вересні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, повертаючи його позовну заяву, припустився надмірного формалізму, чим порушив його право на доступ до правосуддя.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави України в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва, Головного управління Національної поліції у місті Києві про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення недоліків.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що подана заява не відповідає вимогам пунктів 2, 3, 4, 5, 6, 8 частини третьої статті 175 ЦПК України, оскільки позивач у позовній заяві не зазначив ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України) відповідачів; позовна заява не містить обґрунтування розміру моральної шкоди, яку просить стягнути позивач, позовні вимоги викладено в узагальнюючому порядку, не конкретизовано якими саме діями відповідачів спричинено моральну шкоду та якими доказами це підтверджується.

При цьому суд послався на пункт 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з яким у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

На виконання вимог ухвали позивач надав заяву, в якій зазначив правове обґрунтування позовних вимог, зокрема позивач зазначив, яким чином порушено його права, зазначив обґрунтування моральної шкоди.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив із того, що позивач не визначив та не вказав спосіб стягнення коштів з відповідачів, не визначив ціну позову та не вказав, які саме документи та докази не можуть бути подані позивачем під час пред`явлення позову до суду, не обрав спосіб захисту, неналежно виклав зміст позовних вимог.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

При цьому не є підставою для визнання позовної заяви неподаною та її повернення позивачу незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин.

Верховний Суд вважає, що чітке дотримання вимог процесуального закону є необхідним явищем, оскільки забезпечує вірне дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини: від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).

Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Отже, надто суворе тлумачення судом процесуальних норм позбавило позивача права доступу до суду, що згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Проте, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції зазначеного до уваги не взяв, припустився надмірного формалізму, а суд апеляційної інстанції мав можливість, але зазначених порушень не усунув.

Ураховуючи наведене та з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи для вирішення питання про відкриття провадження до суду першої інстанції.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

За таких обставин оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України, ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу частини четвертої статті 406 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року скасувати, справу передати на розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець