ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/499/21 Справа № 185/1419/20 Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Догонової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Павлоградської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Павлоградської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з 12 червня 2017 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дочка мешкає разом з нею, відповідач сплачує аліменти на утримання дитини на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2017 року. Наразі вона працює у Республіці Польща у м. Прущ-Гданський, має постійну роботу, отримує середньомісячну заробітну плату 2 610 польських злотих, що становить приблизно 16 025,40 грн. та винаймає там двокімнатну квартиру. Відповідач 02 травня 2018 року надав нотаріальну згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон України до Республік Польща та Німеччина в її супроводі. За час проживання у Польщі дочка почала відвідувати польську школу, потоваришувала з іншими дітьми, удосконалила знання не тільки польської, а й англійської мови. Перебування у Польщі позитивно вплинуло на розвиток дитини, її світогляд та здоров`я. У черговий приїзд до України вона звернулась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, на що відповідач відповів відмовою. В той же час батько не в змозі приділяти дитині увагу, крім того він проживає у двокімнатній квартирі з новою дружиною та її сином - підлітком. У ОСОБА_3 відсутня окрема кімната. Більшість свого часу дитина проживає у бабусі - її матері. Зазначає, що батько безпідставно не надає дозволу на виїзд дитини за кордон, що суперечить інтересам дитини. З наведених підстав позивач просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_2 , без згоди батька - ОСОБА_1 до Республіки Польща на період дії дозволу для малолітньої ОСОБА_3 на тимчасове перебування на території Республіки Польща - до 20 листопада 2022 року включно.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Надано ОСОБА_2 дозвіл та тимчасовий виїзд за межі України дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_2 терміном на один рік з дати набрання рішенням суду законної сили, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_1 . В іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, з 29 грудня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2017 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 134-136).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 10)

Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо.

Заявою від 02 травня 2018 року, посвідченою приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рибальченко О.А. за реєстровим № 177, відповідач надавав згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон України до Республік Польща, Німеччина та інших країн - учасниць Шенгенської угоди на період з 20 травня 2018 року по 20 серпня 2018 року у супроводі матері (а.с. 14).

З матеріалів справи вбачається, що позивач з дочкою виїхали до Республіки Польща. У Республіці Польща позивач працює у фірмі «Пекарня Мерса», строк дії трудового договору - до 22 квітня 2021 року (а.с.19)

Згідно договору від 03 червня 2018 року винаймають житлове приміщення - квартиру № 6 площею 44,15 кв.м., що складається з 2 кімнат, кухні, ванної, коридору по АДРЕСА_4 , що підтверджується договором оренди приміщення (а.с. 20-24).

У 2018-2020 навчальних роках дочка сторін ОСОБА_3 навчалась у початковій школі №1 за адресою: Республіка Польща, м. Прущ-Гданський, вул. Обороньцув Вестерплатте, 30 , що підтверджується довідкою навчального закладу (а.с. 15-18).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач посилалась на те, що за час проживання у Республіці Польща дитина відвідувала школу, вивчала іноземні мови, що сприяло розширенню її світогляду. Вона повністю забезпечує дитину всім необхідним та створила належні умови для неї та її фізичного й духовного розвитку, навчання.

Задовольняючи позовні ваимоги позивача, суд першої інстанції посилався на наявність підстав про надання ОСОБА_2 дозволу та тимчасовий виїзд за межі України дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері ОСОБА_2 терміном на один рік з дати набрання рішенням суду законної сили, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_1 , однак повністю погодитись з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застсування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Вказаних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 у справі № 712/10623/17.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

За змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У справі встановлено, з 29 грудня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2017 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 134-136).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 10)

Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо.

Заявою від 02 травня 2018 року, посвідченою приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рибальченко О.А. за реєстровим № 177, відповідач надавав згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон України до Республік Польща, Німеччина та інших країн - учасниць Шенгенської угоди на період з 20 травня 2018 року по 20 серпня 2018 року у супроводі матері дитини (а.с. 14).

Позивач з дочкою виїхали до Республіки Польща. У Республіці Польща позивач працює у фірмі «Пекарня Мерса», строк дії трудового договору було визначено - до 22 квітня 2021 року (а.с.19)

Згідно договору від 03 червня 2018 року позивач з дитиною винаймали житло - квартиру № 6 площею 44,15 кв.м., що складається з 2 кімнат, кухні, ванної, коридору по АДРЕСА_4 , що підтверджується договором оренди приміщення (а.с. 20-24).

16 вересня 2020 року між ОСОБА_6 та позивачем ОСОБА_2 укладено договір оренди квартири, відповідно до умов якого останній передано в оренду квартиру АДРЕСА_3 . Строк дії договору оренди - до з 01 жовтня 2020 року по 01 жовтня 2021 року.(а.с. 164-169).

У 2018-2020 навчальних роках дочка сторін ОСОБА_3 навчалась у початковій школі №1 за адресою: Республіка Польща, м. Прущ-Гданський, вул. Обороньцув Вестерплатте, 30 , що підтверджується довідкою навчального закладу (а.с. 15-18).

25 листопада 2020 року ОСОБА_2 та роботодавець - фірма «Пекарня Мерса» змінили строк трудового договору, продовживши строк його дії до 20 листопада 2022 року (а.с. 170).

Рішенням ОСОБА_7 від 21 листопада 2019 року, засвідченого директором відділу у справах громадян та іноземців ОСОБА_8 з уповноваження ОСОБА_7 , малолітній ОСОБА_3 надано дозвіл на тимчасове перебування на території Республіки Польща до 20 листопада 2022 року (а.с. 13).

У суді першої інстанції в судовому засіданні у присутності педагога-психолога та представника органу опіки та піклування була з"ясована думка малолітньої ОСОБА_3 , яка пояснила, що їй дуже подобалося жити із мамою у Республіці Польща, де вона ходила до школи, у неї було багато друзів. Мешкали вони разом з мамою у двокімнатній квартирі, де у неї окрема кімната. Бажання проживати у сім"ї батька дитина не виявила.

Згідно Висновку органу опіки та піклування Павлоградської міської ради від 22 грудня 2020 року, визнано доцільним надати малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд до Республіки Польща у супроводі матері - ОСОБА_2 без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_1 терміном на один рік (а.с. 178, 179).

Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд дитини за кордон - до Республіки Польща у супроводі матері, яка офіційно працевлаштована та винаймає житло у Республіці Польща, враховуючи, що дитина тривалий час проживала там із матір"ю та навчалася у школі, а також було з"ясовано думку дитини та її бажання проживати із матір"ю у Республіці Польща, що відповідатиме найкращим інтересам дитини, колегія суддів дійшла висновку, що матері дитини можливо надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди батька, до Республіки Польща терміном з 02 лютого 2021 року до 20 листопада 2022 року.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

На підставі викоаленого, керуючись ст. ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Павлоградської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Павлоградської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - задовольнити.

Надати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на тимчасовий виїзд до Республіки Польща у супроводі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди та супроводу батька дитини - ОСОБА_1 терміном з 02 лютого 2021 року по 20 листопада 2022 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді