ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 610/588/21

провадження № 22-ц/818/4493/21

провадження № 22-ц/818/4494/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 11 травня 2021 року в складі судді Носова Г.С., та додаткове рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року в складі судді Носова Г.С.,

у с т а н о в и в:

03 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Позов з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 22 червня 2016 року. За час перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2019 року на сина стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти, у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 14 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. На даний час ОСОБА_3 навчається у Харківському національному економічному університеті ім. Семена Кузнеця та у ТОВ «Комп`ютерна академія шаг Харків спеціаліст», у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, яку відповідач не надає.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання у вищих навчальних закладах, у розмірі 1/6 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання або до досягнення ОСОБА_3 23 річного віку в залежності від того, яка з цих обставин настане першою.

06 квітня 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив позов ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнути з нього на користь позивача аліменти у твердій сумі на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання, в розмірі 1 000,00 грн щомісяця, починаючи з дня звернення до суду за вирахуванням суми, яка ним була раніше сплачена за навчання в розмірі 9835, 50 грн, та вирішити питання про стягнення з позивачки на його користь витрати на професійну правничу допомогу.

Відзив мотивовано тим, що він не має можливості сплачувати аліменти, оскільки матеріально піклується про себе, крім того на його утриманні знаходяться двоє батьків похилого віку, дружина та малолітній син. Зазначає, що він добросовісно виконував свої обов`язки щодо утримання неповнолітнього сина та сплачував аліменти. Позивач не надала доказів на підтвердження того, що повнолітня дитина не має можливості самостійно себе забезпечувати. Незважаючи на факт навчання, ОСОБА_3 має можливість працювати у вільний від навчання час. Вказує, що він сплатив за перший семестр навчання суму в розмірі 9 835, 00 грн та купив сину комп`ютер.

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 04 березня 2021 року і до закінчення дитиною навчання, тобто по 30 червня 2024 року, але не пізніше ніж до досягнення нею 23 років. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги відповідають інтересам сина, матеріальному становищу платника аліментів та засадам розумності, виваженості, справедливості. Відповідно до статті 199 Сімейного кодексу (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею 23 років, якщо повнолітня дитина продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги.

Додатковим рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в розмірі 7000,00 гривень відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 4540, 00 гривень.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактично задоволено позовні вимоги позивача, а тому на ОСОБА_1 не може бути покладено обов`язок щодо стягнення судових витрат, які має понести відповідач.

08 червня 2021 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у твердій сумі в розмірі 1100,00 грн щомісячно з їх подальшою відповідною індексацією, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення 23 річного віку або припинення навчання; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу згідно з наданими документами пропорційно задоволених вимог; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору в розмірі 1 362,00 грн; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував обставин платоспроможності платника аліментів. Разом з тим на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина, дитина дружини від іншого шлюбу, а також його батьки. Після розлучення квартира, яка була набута в період шлюбу, відповідачем залишена у розпорядженні сина та позивача. На сьогоднішній день ОСОБА_2 мешкає в квартирі своєї дружини і не має свого житла. Також, зазначає, що при розгляді справи судом не враховано, що відповідач добровільно оплачує навчання сина, що підтверджується відповідною квитанцією. Що стосується додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зазначив, що позивачем не надано жодного документа, який би підтверджував оплату коштів в сумі 4540,00 грн. Посилався на те, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

12 серпня 2021 року ОСОБА_4 представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що оскаржувані рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими з дотриманням норм процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 11 травня 2021 року та додаткове рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини першої статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 11 травня 2021 року підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга на додаткове рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 жовтня 2001 року, який рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 22 червня 2016 року розірвано.

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 03 квітня 2003 року відділом запису актів громадського стану Балаклійського району Харківської області.

Відповідно до довідки № 77/2021 від 15 лютого 2021 року Харківського національного економічного університету ім. С.Кузнеця, ОСОБА_3 є студентом 1 курсу денної форми навчання зазначеного закладу, за рахунок фізичних осіб. Строк навчання до 30 червня 2024 року.

Згідно з довідкою № 22 від 12 лютого 2021 року, виданою директором ТОВ «Комп`ютерна академія шаг Харків спеціаліст», ОСОБА_3 є студентом курсу «Професійна комп`ютерна освіта». Строк навчання до 16 травня 2023 року.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Враховуючи, що ОСОБА_3 на час звернення його матері до суду навчався у вищому навчальному закладі на денній формі навчання, у зв`язку з чим не має можливості працевлаштуватися та одержувати певний дохід, а тому потребує матеріальної допомоги, зважаючи на те, що батько має спроможність надавати таку допомогу у зазначеному позивачем розмірі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення аліментів на утримання дитини до продовження нею навчання.

Разом з тим, судом першої інстанції було помилково зазначено особу, на користь якої стягнуто аліменти. В резолютивній частині рішення суд першої інстанції зазначив «стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 04 березня 2021 року і до закінчення дитиною навчання, тобто по 30 червня 2024 року, але не довше ніж до досягнення нею 23 років». Оскільки позов ОСОБА_1 про стягнення на її користь аліментів з ОСОБА_2 задоволено, аліменти підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення стягувача аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, з викладенням абзацу другого резолютивної частини рішення в такий редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 04 березня 2021 року і до закінчення сином навчання, тобто по 30 червня 2024 року, але не довше ніж до досягнення ним 23 років».

Доводи апеляційної скарги про неспроможність сплачувати аліменти на час навчання сина відповідачем не підтверджені належними доказами.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Посилання на те, що ОСОБА_3 є студентом першого курсу денної форми навчання економічного університету ім. С. Кузнеця та має можливість працювати у вільний від навчання час, ґрунтуються на припущеннях.

Розмір аліментів визначено судом з урахуванням того, що відповідач є працездатним, після сплати аліментів на утримання дитини має середньомісячний дохід, який дозволяє надати матеріальну допомогу повнолітньому сину, що навчається, і потребує у зв`язку з цим допомоги у розмірі 1/6 частки.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Щодо висновків суду першої інстанції про ухвалення додаткового рішення.

Матеріали справи свідчать, що адвокат Карелов К.Ю. представляв інтереси позивачки в суді першої інстанції на підставі договору про надання правничої допомоги від 01 березня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 206-207).

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. Договору клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу клієнту в обсязі та на умовах, встановлених цим договором, з питань стягнення з ОСОБА_2 аліментів на повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, шляхом надання консультацій, підготовки процесуальних документів, тощо. Вчинення інших дій, зокрема, участь у судових засіданнях, має бути передбачено додатковими угодами до цього договору.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 договору за надання правової допомоги клієнт вносить адвокату винагороду (гонорар) в розмірі, що визначається шляхом підписання додаткової угоди до цього договору. Крім оплати гонорару, клієнт відшкодовує адвокату всі витрати, понесені ним у зв`язку з виконання цієї угоди.

Згідно з актом наданих послуг від 12 травня 2021 року адвокатом надані на користь клієнта такі послуги: надання попередньої консультації щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання тривалість послуги 0,5 годин, вартість послуги 567,50 грн; підготовка позовної заяви про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у справі № 610/588/21 тривалість послуги 1 година, вартість послуги 1 135,00 грн; аналіз відзиву ОСОБА_2 на позов про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання у справі № 610/588/21 тривалість послуги 0,5 годин, вартість 567,50 грн; підготовка відповіді на відзив на позов про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання у справі № 610/588/21 - тривалість послуги 1 година, вартість 1135,00 грн; підготовка заяви про зміну позовних вимог у справі № 610/588/21- тривалість послуги 0,5 годин, вартість 567,50 грн; підготовка заперечення щодо судових витрат відповідача, який він поніс у зв`язку з розглядом справи № 610/588/21 - тривалість послуги 0,5 годин, вартість 567,50 грн (а. с. 212-213).

Загальна вартість наданої професійної правничої (правової) допомоги (послуг) згідно даного акту становить 4 540,00 грн.

Відповідно до квитанції № Х07-21/1-1 від 12 травня 2021 року за послуги, зазначені в акті наданих послуг від 12 травня 2021 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Карелову К.Ю. грошову суму в загальному розмірі 4 540,00 грн (а. с. 214).

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Враховуючи, часткове задоволення позовних вимог, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом Кареловим К.Ю. роботи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивачки 4540,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Оскільки, рішенням Балаклійського районного суду Харківської області позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково; аліменти стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 04 березня 2021 року і до досягнення ним 23 річного віку або припинення сином навчання, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_2 , та з урахуванням постанови суду апеляційної інстанції, якою рішення суду першої інстанції змінено лише в частині визначення стягувача аліментів, підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 11 травня 2021 року змінити в частині визначення стягувача аліментів.

Викласти абзац другий рішення в такий редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 04 березня 2021 року і до досягнення ним 23 річного віку або припинення навчання, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Додаткове рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 18 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина