Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 646/1564/20

провадження № 61-9537св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Петрова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року у складі судді Шелест І. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Бурлаки І. В., Хорошевського О. М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 .

Після смерті матері залишалась спадщина, а саме: нежитлові будівлі літ. А-1, загальною площею 1 248,7 кв. м, літ. Б-1, загальною площею 151,0 кв. м, літ. В-1, загальною площею 272,9 кв. м, літ. Г-1, загальною площею 78,3 кв. м, літ. Д-1, загальною площею 125,0 кв. м, літ. Е-1, загальною площею 14,5 кв. м, шлакоблокові, загальною площею 1 890,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; та житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 та її брат ОСОБА_2 є спадкоємцями першої черги.

За життя ОСОБА_3 була певна домовленість, за якою ОСОБА_3 складе заповіт на все вказане майно на ім`я сина ОСОБА_2 , а він після оформлення спадщини передасть вказані нежитлові будівлі у власність ОСОБА_2 .

Після смерті матері ОСОБА_2 прийняв спадщину згідно зі Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, однак нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_3 не передав ОСОБА_2 у власність.

В лютому 2020 року ОСОБА_2 стало відомо, що 25 лютого 2005 року між її матір`ю та братом укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_3 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність нежитлові будівлі літ. А-1, загальною площею 1 248,7 кв. м, літ. Б-1, загальною площею 151,0 кв. м, літ. В-1, загальною площею 272,9 кв. м, літ. Г-1, загальною площею 78,3 кв. м, літ. Д-1, загальною площею 125,0 кв. м, літ. Е-1, загальною площею 14,5 кв. м, шлакоблокові, загальною площею 1 890,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначала, що у матері було відсутнє волевиявлення на дарування об`єкта нерухомості, оскільки за життя мати визначилася зі спадковою масою та вважала, що вказані нежитлові будівлі отримає донька, а син - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_2 .

Крім того, враховуючи слабкість ОСОБА_3 на момент укладення договору дарування та неможливість самостійно навіть підписати вказаний договір, відповідач скористався зазначеними обставинами та ввів матір в оману щодо особи обдарованого.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила поновити строк звернення до суду;визнати недійсним договір дарування нежитлових будівель літ. А-1, загальною площею 1 248,7 кв. м, літ. Б-1, загальною площею 151,0 кв. м, літ. В-1, загальною площею 272,9 кв. м, літ. Г-1, загальною площею 78,3 кв. м, літ. Д-1, загальною площею 125,0 кв. м, літ. Е-1, загальною площею 14,5 кв. м, шлакоблокових, загальною площею 1 890,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Т. Д. за реєстровим номером 505; скасувати державну реєстрацію права власності вказаних нежитлових приміщень за ОСОБА_2

31 березня 2020 року ОСОБА_2 подав заяву, в якій визнав позов в повному обсязі.

Заява мотивована тим, що між ними дійсно була домовленість, відповідно до умов якої ОСОБА_3 складе заповіт на все вказане майно на ім`я сина, а він після оформлення спадщини передасть вказані нежитлові будівлі у власність сестри. Однак він так і не повідомив ОСОБА_2 про укладення договору дарування, сподіваючись, що зазначений факт залишиться невідомим, отже, остання не могла раніше дізнатися про вчинення матір`ю цього правочину.

Однак він не бажав та не скористався слабкістю матері та не вводив сестру в оману щодо обдарованого, а зазначена помилка відбулась з невідомих йому причин.

Короткий зміст судового рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року, яке залишене без змін постановою Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що саме по собі визнання позову відповідачем у цьому спорі не є підставою для його задоволення, оскільки таке визнання суперечить закону.

Суд вказав, що заповіт складено в день посвідчення договору дарування.

ОСОБА_2 як непрацездатна дочка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відмовилась від одержання обов`язкової частки у спадщині, яка складалася з житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 .

Належних та допустимих доказів щодо відсутності волевиявлення ОСОБА_3 на укладення договору дарування матеріали справи не містять.

Оскільки позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю, питання про застосування строків позовної давності судом першої інстанції не вирішувалось.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої та апеляційної інстанцій, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі тавитребувано цивільну справу з Червонозаводського районного суду м. Харкова.

20 липня 2021 року до Верховного Суду надійшла витребовувана цивільна справа.

Ухвалою Верховного Суду від 10 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Звертаючись до суду з касаційною скаргою ОСОБА_2 вказувала, що висновки суду є незаконними та такими, що суперечать дійсним обставинам справи.

Звертаючись з позовом, позивач вказувала, що вважає недійсним зазначений договір дарування нежитлових будівель від 25 лютого 2005 року, з підстав визначених статтею 215 ЦК України, а саме недодержання в момент вчинення правочину стороною вимоги, яка встановлена частиною третьою статтею 203 ЦК України, а саме відсутності волевиявлення у ОСОБА_3 на дарування об`єкта нерухомості відповідачу.

Так, між матір`ю ОСОБА_3 та її дітьми була домовленість щодо розподілу після її смерті належного останній майна, то позивач вважає, що при укладенні зазначеного договору, враховуючи слабкість ОСОБА_3 на момент його укладення та не можливості самостійно навіть підписати вказаний договір, відповідач ОСОБА_2 скористався зазначеними обставинами та ввів в оману ОСОБА_3 щодо особи обдарованого, а ОСОБА_3 , в свою чергу, не бажала дарувати вказані нежитлові будівлі ОСОБА_2 , оскільки останньому мав перейти лише житловий будинок, а її волевиявлення було направлене саме на дарування вказаних будівель своїй дочці ОСОБА_2

ОСОБА_2 було подано заяву про визнання позову, в якій він підтвердив всі вищезазначені обставини, та вказав, що дійсно ОСОБА_2 з моменту укладення цього договору так і не повідомив своїй сестрі ОСОБА_2 про факт його укладення, сподіваючись, що зазначений факт залишиться невідомим, а тому остання дійсно не могла ніяким чином дізнатись про його існування раніше.

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідач начебто не заперечував той факт, що волевиявлення ОСОБА_3 було вільним і відповідало її внутрішній волі, спростовується як заявою про визнання позову так і поясненнями відповідача в судовому засіданні.

Таким чином, той факт, що ОСОБА_3 мала волевиявлення на дарування вказаних будівель саме ОСОБА_2 в силу частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Натомість як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернули, що також призвело до ухвалення незаконних рішень.

Також суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що само по собі визнання позову відповідачем у цьому спорі не є підставою для його задоволення, оскільки таке визнання суперечить закону.

Однак правового обґрунтування із зазначенням норм матеріального права, яким суперечить таке визнання позову відповідачем, оскаржуване рішення не містить.

При цьому і постанова суду апеляційної інстанції не містить обґрунтування щодо заяви ОСОБА_2 про визнання позову будь-яким нормам матеріального права.

Аргументи інших учасників справи

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , після смерті якої спадкоємцями за законом відповідно до статті 1262 ЦК України є діти ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (а. с. 7, 8, 12).

За життя померлої 25 лютого 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_3 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність нежитлові будівлі літ. А-1, загальною площею 1 248,7 кв. м, літ. Б-1, загальною площею 151,0 кв. м, літ. В-1, загальною площею 272,9 кв. м, літ. Г-1, загальною площею 78,3 кв. м, літ. Д-1, загальною площею 125,0 кв. м, літ. Е-1, загальною площею 14,5 кв. м, шлакоблокові, загальною площею 1 890,4 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку із загальною слабкістю ОСОБА_3 , за її особистим проханням, у її присутності та у присутності нотаріуса цей договір замість неї підписала ОСОБА_4 (а. с. 5).

За життя ОСОБА_3 також склала заповіт, посвідчений 25 лютого 2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т. Д. за реєстровим № 511, згідно з яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, заповіла ОСОБА_2 . У зв`язку із загальною слабкістю ОСОБА_3 , яка сама розписатися не може, після того, як текст заповіту нею був прочитаний та він відповідав її волі, у її присутності та у присутності нотаріуса цей заповіт замість неї підписала ОСОБА_4 (а. с. 68).

Згідно зі Свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, посвідченими 31 жовтня 2009 року державним нотаріусом Валківської державної нотаріальної контори Харківської області Кобзар Н. Я. за реєстровими номерами 3176 та 3179, ОСОБА_2 є власником спадкового майна, а саме: житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , та грошових вкладів, що знаходяться в ТВБВ ВАТ «Державний Ощадний банк України» (а. с. 75, 76).

ОСОБА_2 як непрацездатна дочка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 в установлений законом строк відмовилась від обов`язкової частки у спадщині (а. с. 56).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.

Статтею 230 ЦК України встановлено, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин, норми частини першої статей 229, 230, 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Визнаючи позов в повному обсязі, ОСОБА_2 в заяві зазначив, що між ним, сестрою та матір`ю була домовленість, відповідно до умов якої ОСОБА_3 складе заповіт на все вказане майно на ім`я сина, а він після оформлення спадщини передасть вказані нежитлові будівлі у власність сестри. Однак він так і не повідомив ОСОБА_2 про укладення договору дарування, сподіваючись, що зазначений факт залишиться невідомим, отже остання не могла раніше дізнатися про вчинення матір`ю цього правочину. Однак він не бажав та не скористався слабкістю матері та не вводив сестру в оману щодо обдарованого, а зазначена помилка відбулась з невідомих йому причин.

Отже, фактично ОСОБА_2 заперечує обставини щодо введення сестри в оману.

З огляду на це підстав для застосування правил частини першої статті 82 ЦПК України немає.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 78, частини першої статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір вчинявся ОСОБА_3 під впливом помилки, обману з боку ОСОБА_2 щодо особи обдарованого, тобто не довела обставини, на які посилалась як на підставу своїх вимог.

Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 про порушення судом норм процесуального права слід зазначити таке.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Матеріали справи не містять ухвали суду про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, однак суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, окремо звернув увагу на те, що не приймає відмову від позову, оскільки саме по собі визнання позову відповідачем у цій справі не є підставою для його задоволення, оскільки таке визнання суперечить закону.

Однак зазначене порушення норм процесуального права не є підставою для скасування рішення, оскільки не постановлення судом ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, не призвело до неправильного вирішення справи, так як згідно з правилами частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Петров

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

О. С. Ткачук