ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 953/2649/20

Провадження № 22-ц/ 818/4195/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова, ухвалене 1 квітня 2021 року у складі судді Бородіної Н.М. (повний текст рішення складений 12 квітня 2021 року),

УСТАНОВИВ:

Вісімнадцятого лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, після уточнення та збільшення вимог якого в червні 2020 року (а.с. 44-49) просила розірвати договір про сплату аліментів на дитину, укладений між нею та ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по аліментам в сумі 168 670 грн. за період з 11.04.2006 по 29.02.2020, стягнути з відповідача пеню за несвоєчасну сплату аліментів за договором за період з 11.04.2006 по 29.05.2020 у розмірі 52 267 грн 50 коп., а також стягнути з ОСОБА_2 аліменти в сумі 2000 грн щомісяця на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову посилалася на те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.08.1998 по 27.04.2006. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає із позивачем. 11.04.2006 між сторонами у справі був укладений нотаріально посвідчений договір про сплату ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 в розмірі 1010 грн щомісяця на розрахунковий рахунок позивача. ОСОБА_2 умови договору не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість зі сплати аліментів, яка підлягає стягненню з урахуванням пені. Враховуючи несплату відповідачем аліментів укладений 11.04.2006 договір підлягає розірванню на підставі ст. 651 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). Також суду належить визначити стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки в сумі 2000 грн щомісяця.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 1 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання правочину, стягнення заборгованості, пені та аліментів задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по аліментам в сумі 166 766 грн, пеню за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 52267 грн. 50 коп. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 2190 грн 33 коп.

Суд першої інстанції виходив з того, що не виконання ОСОБА_2 умов договору від 11.04.2006 щодо сплати аліментів саме по собі не є достатньою підставою згідно зі ст.651 ЦК України для розірвання такого договору судом. ОСОБА_1 не довела того, що всі випадки, які вона, як сторона, могла використати для отримання результату договору, вичерпані, тобто не довела факт значного позбавлення внаслідок понесеної шкоди того, на що вона розраховувала при укладенні договору від 11.04.2006. Тому в задоволенні вимоги про розірвання договору від 11.04.2006, а отже, й у стягненні аліментів за рішенням суду в розмірі 2000 грн відмовлено.

Разом з тим, ОСОБА_1 довела, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором про сплату аліментів на дитину від 11.04.2006 з квітня 2006 року по лютий 2020 року виконував не в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 166 766 грн. При визначені розміру заборгованості по аліментам на дитину суд ураховував сплату відповідачем коштів за квитанціями №4 від 07.05.2013, №26 від 18.09.2013, від 18.10.2013, №4 від 30.01.2014, №9 від 24.04.2015, №8 від 24.04.2015 на загальну суму 1904 грн. Інші надані суду копії квитанцій та чеків суд у якості доказів сплати ОСОБА_2 не прийняв, оскільки частина коштів сплачена не ОСОБА_2 , з частини - взагалі не можливо встановити кому і ким перераховані кошти. Закриття рахунку в банку через три роки після його відкриття, на який згідно з умовами договору повинні були зараховуватися аліменти, не звільняє відповідача від обов`язку утримання дитини. Показання свідка - матері відповідача ОСОБА_5 про сплату її сином позивачці аліментів на дитину щомісяця навіть у більшому розмірі, ніж передбачено договором, судом не прийняті, оскільки свідком не названі ні суми , ні дати таких перерахувань. Більш того, допустимим доказом про сплати аліментів є або розписки отримувача, або банківські квитанції та чеки, що суду надані не були. У зв`язку з доведеністю наявності у ОСОБА_2 заборгованості зі сплати аліментів, з нього також стягнута пеня за таке прострочення.

Розрахований ОСОБА_1 розмір пені за прострочення сплати аліментів є меншим за необхідний, оскільки його розрахунок суперечить порядку, визначеному Верховним Судом у постанові від 03.04.2019 у справі № 333/6020/16. Але суд обмежений розміром позовних вимог, визначених у позовній заяві, тому рішенням суду від 01.04.2021 стягнута заявлена в позові сума пені за прострочення сплати аліментів. Заяву ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності суд не врахував, оскільки відповідно до ч.1 ст.20 Сімейного кодексу (надалі СК) України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Так як СК України містить спеціальні норми, які регулюють сімейні правовідносини, в правовідносинах між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підлягає застосуванню саме ст. 20 СК України щодо строків позовної давності. Підстави для звільнення відповідача від сплати пені або її зменшення суд не встановив. У якості підстав для зменшення розміру неустойки ОСОБА_2 вказав, що у нього на утриманні перебуває ще двоє неповнолітніх дітей, дружина та батьки, а також у нього чисельні борги перед банками. Проте довів відповідач лише наявність у нього ще однієї дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 . Докази того, що відповідач утримує ще батьків, а також ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відсутні. Наявність у відповідача заборгованості перед банками не є підставою для зменшення пені. Більш того, суд урахував, що ОСОБА_1 заявила до стягнення пеню в значно меншому розмірі, ніж передбачено ч.1 ст. 196 СК України, з урахуванням правової позиції Верховного Суду у справі № 333/6020/16. Питання звільнення відповідача від сплати заборгованості по аліментам судом не розглядалося, бо відсутній відповідний позов відповідача, як передбачено ч.2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення з нього заборгованості зі сплати аліментів та пені скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. В іншій частині ОСОБА_2 просить рішення суду від 01.04.2021 залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості зі сплати аліментів, що утворилася за договором про сплату аліментів від 11.04.2006, обрала неправильний спосіб захисту свого порушеного права. За приписами п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 вона мала спочатку звернутися до нотаріуса, а потім пред`явити виконавчий напис нотаріуса до виконавчої служби. Оскільки заборгованість зі сплати аліментів стягнута з нього на підставі договору про сплату аліментів від 11.04.2006, до вимог ОСОБА_1 підлягає застосуванню трирічний строк позовної давності. Суд помилково послався на статтю 194 СК України та вважав, що аліменти можуть бути стягнути не більше ніж за 10 років, оскільки збільшення строку стягнення заборгованості за аліментами з трьох до десяти років відбулося з набранням чинності закону № 2475-VIIІ від 03.07.2018. Тобто суд до правовідносин, що виникли з 2006 року, застосував вимоги закону, прийнятого після їх виникнення. Суд не врахував, що неотримання ОСОБА_1 аліментів відбулося з її вини, оскільки вона не повідомляє рахунки для сплати ОСОБА_2 аліментів. Відповідач надав суду докази сплати аліментів та ухилення ОСОБА_1 від їх отримання. Суд не врахував, що вказаний у договорі від 11.04.2006 рахунок для сплати ОСОБА_2 аліментів був закритий у 2009 році, іншого рахунку йому не повідомили. Тому аліменти він сплачував або особисто позивачу, або шляхом поштових переказів, або купуючи необхідні речі для доньки. Суд безпідставно не врахував надані позивачем квитанції. ОСОБА_1 не довела, що з 2006 року вона не отримувала від ОСОБА_2 аліменти, оскільки не надала доказів звернення до нього до часу подачі позову з вимогами про сплату аліментів, що ним не виконувалися. Суд першої інстанції не врахував скрутний матеріальний стан платника аліментів, який тільки погіршився.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8 , діючи в інтересах ОСОБА_1 , проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_9 заперечив. Послався на те, що в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 456/1826/16-ц Верховний Суд висловив позицію, відповідно до якої реалізація права отримувача аліментів на захист свого порушеного права на отримання аліментів, визначених договором між батьками, шляхом отримання виконавчого напису нотаріуса не може обмежувати право особи звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Така позиція спростовує доводи апелянта про неналежно обраний ОСОБА_1 спосіб захисту свого порушеного права. Посилання апеляційної скарги на трирічний строк позовної давності для стягнення аліментів суперечить вимогам ч.1 ст. 20 СК України. А доводи про те, що аліменти з 2006 року не отримувалися з вини ОСОБА_1 спростовуються наявними у справі доказами. Так ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів для розшуку ОСОБА_2 . До того ж з вимогою надіслати йому реквізити для перерахування аліментів ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 лише після пред`явлення нею позову про позбавлення його батьківських прав. Надані відповідачем чеки датовані 18.11.2020 та один чек 06.01.2021. Доказів того, що ОСОБА_1 не отримала перераховані за квитанціями аліменти відповідач не надав. Відповідь Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) від 31.12.2020 не є джерелом права, тому не може застосовуватися як підстава для відмови в задоволенні позовних вимог. Рахунок, визначений в договорі від 11.04.2006 для перерахування ОСОБА_2 аліментів, був закритий саме з підстави відсутності руху коштів по ньому, що підтверджує несплату ОСОБА_2 аліментів з самого початку укладення договору від 11.04.2006. Якщо б відповідач робив спроби перерахувати позивачу аліменти з 2009 року, то знав би, що рахунок закритий і спробував би дізнатися нові реквізити для перерахунку коштів. Доказів свідомого неотримання ОСОБА_1 аліментів ОСОБА_2 суду не надає. Факт погіршення його матеріального стану ОСОБА_2 суду не довів. З позовною заявою про зменшення розміру аліментів ОСОБА_2 не звертався.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши матеріали справи, перевіривши та обговоривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Згідно з ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

ОСОБА_2 рішення Київського районного суду м. Харкова від 1 квітня 2021 року оскаржує лише в частині стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені, тому в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні її вимог про розірвання правочину, стягнення аліментів рішення суду Харківським апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі до 27.04.2006, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказане підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 5).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 24.02.2020 (а.с. 11).

11.04.2006 ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 договір про сплату аліментів, засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Руденко О.Є. (надалі Договір). За умовами пункту 3 Договору ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1010 грн щомісячно, що на день укладення Договору було еквівалентно 200 доларам США, не пізніше 25 числа поточного місяця. Кошти ОСОБА_2 мав перераховувати на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий на ім`я ОСОБА_10 в Новосалтівському відділенні ХОФ АКБ «Укрсоцбанк» (а.с. 26).

Порядок укладення договору про сплату аліментів на дитину та правові наслідки у разі невиконання такого договору встановлюються нормами сімейного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Частиною першою статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Судом установлено, що Договір містить усі істотні умови, необхідні для укладення такого виду договору, умови надання коштів на утримання ОСОБА_3 , їх розмір, що відповідає інтересам дитини та є обов`язковими для сторін договору. Договір 11.04.2006 укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Відповідно до положень статей 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною четвертою статті 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Частиною другою статті 189 СК України встановлено, що у разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

В постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 456/1826/16-ц указано, що встановлений частиною другою статті 189 СК України порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду. Окрім того, законодавець передбачив додаткову можливість спрощеного стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса саме в інтересах дітей з метою спрощення процедурних питань, але в жодному разі цим правом не обмежив право на судовий захист.

Вказана позиція Верховного Суду спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 обрала неправильний спосіб захисту порушеного права на отримання аліментів, оскільки не отримала виконавчий напис нотаріуса про стягнення аліментів до звернення до суду з цим позовом.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Звертаючись 18.02.2020 до ОСОБА_2 з позовом про стягнення заборгованості зі сплати аліментів за Договором, ОСОБА_1 вказувала, що останній обов`язку сплачувати аліменти, починаючи з часу укладення Договору, не виконував. Тому просила стягнути заборгованість зі сплати аліментів за період з 11.04.2006 по 29.02.2020.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , надав суду копії квитанцій про сплату ним аліментів (а.с. 110-120,138). Суд урахував у якості належних доказів сплати аліментів лише квитанції №4 від 07.05.2013, №26 від 18.09.2013, від 18.10.2013, №4 від 30.01.2014, №9 від 24.04.2015, №8 від 24.04.2015 на загальну суму 1904 грн.

Мотивуючи відмову прийняти інші квитанції, суд першої інстанції послався на те, що згідно з наданими ОСОБА_2 копіями квитанцій частина коштів сплачена не ОСОБА_2 , з частини квитанцій взагалі не можливо встановити кому і ким перераховані кошти.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з наданих ОСОБА_2 копій квитанцій належними доказами сплати ним аліментів на користь ОСОБА_1 є лише квитанції №4 від 07.05.2013 (на суму 300 грн а.с. 110), №26 від 18.09.2013 (на 350 грн - а.с. 111), від 18.10.2013 (на 350 грн - а.с. 110 зворот), №4 від 30.01.2014 (на 500 грн - а.с. 112 зворот), №8 від 24.04.2015 (на 400 грн а.с. 114). В цих квитанціях указано, що платником є ОСОБА_2 , а отримувачем ОСОБА_1 . Доведеною є сплата ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1900 грн на виконання умов Договору зі сплати аліментів на утримання донькию

Квитанція №9 від 24.04.2015 (а.с. 114) була врахована судом першої інстанції помилково, оскільки є підтвердженням сплати банку комісії за здійснення ОСОБА_2 грошового переводу і не є сплатою аліментів.

Квитанції від 18.04.2014 без номеру та № 6 (а.с. 112), № 4 від 28.3.2014 (а.с. 112 зворот), від 26.08.2014 та № 1 від 16.10.2014 (а.с. 113), № 1 від 27.01.2015 (а.с. 114 зворот) правильно були невраховані судом, оскільки у них платником і отримувачем коштів указана ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1.3 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного Банку України № 174 від 01.06.2011, що діяла станом на 2014-2015 роки (дати наданих ОСОБА_2 квитанцій) касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

Отже, без зазначення у квитанціях платником ОСОБА_2 не можливо прийняти вказані вище квитанції у якості належних і допустимих доказів заперечень відповідача проти позовних вимог ОСОБА_1 .

З цих же підстав не можливо прийняти у якості доказів копії квитанцій на аркушах справи 115-118 (у них платником зазначена ОСОБА_7 ), на аркушах 119-120, 138 (у них не вказано платник взагалі).

Доведеним є порушення ОСОБА_2 умов Договору про сплату ним на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд першої інстанції правильно стягнув з ОСОБА_2 заборгованість за весь період несплати ним аліментів за Договором, оскільки Верховний Суд у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 127/24670/15-ц (провадження № 61-30327св18) вказав, що стягнення заборгованості за аліментами відповідно до статті 194 СК України відбувається або за наявності виконавчого листа або в порядку, визначеному статтею 187 СК України. У цивільній справі № 953/2649/20 заявлено про стягнення аліментів на підставі укладеного між батьками договору.

Вказане спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що стягуючи з нього аліменти більше, ніж як за десять років, суд допустив зворотню дію закону в часі, бо відповідно до статті 194 СК України в редакції, що діяла на час укладення Договору, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Строк позовної давності до вимог ОСОБА_1 застосуванню не підлягає, бо відповідно до ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за Договором випливає з сімейних відносин, бо стосується заборгованості зі сплати аліментів на утримання спільної доньки сторін у справі.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів уважає, що в частині оскарження рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів за Договором апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково. Рішення суду від 01.04.2021 належить змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню з відповідача до 165 760 грн.

В частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені за прострочення сплати аліментів, колегія суддів погоджується з доводом апеляційної скарги про те, що така пеня стягненню з відповідача не підлягає.

Відповідно до абзацу 4 пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» якщо аліменти сплачуються не за рішенням суду, а згідно з укладеним між батьками договором, передбачена ст. 196 СК санкція застосовується за наявності прямої вказівки про це в договорі.

Укладений між сторонами у справі Договір 11.04.2006 не встановлює неустойку за порушення ОСОБА_2 строку сплати аліментів, тому позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 пені на підставі статті 196 СК України задоволенню не підлягає. В цій частині апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність його вини у несплаті аліментів та небажання ОСОБА_1 отримувати від нього аліменти за Договором належними доказами не підтверджені, тому не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подачу позовної заяви про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені задоволений судом на 165 760 грн. Тому стягнутий з ОСОБА_2 рішенням суду від 01.04.2021 судовий збір в дохід держави підлягає зменшенню з 2190 грн 33 коп. до 1657 грн 60 коп.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 визнана судом обґрунтованою на 24,32%, тому 799 грн 03 коп. судового збору зі сплачених 3285 грн 50 коп. (а.с. 232) ОСОБА_2 належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 1 квітня 2021 року змінити в частині розміру заборгованості зі сплати аліментів, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , та судового збору.

Зменшити заборгованість зі сплати аліментів, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , за договором про сплату аліментів на дитину від 11 квітня 2006 року до 165 760 (ста шістдесяти п`яти гривень семисот шістдесяти) гривень.

Зменшити судовий збір, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави до 1 657 грн (однієї тисячі шестисот п`ятдесяти семи) гривень 60 (шістдесяти) копійок.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 1 квітня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Компенсувати ОСОБА_2 799 (сімсот дев`яносто дев`ять) гривень 3 (три) копійки судового збору за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 30 листопада 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук