Справа № 462/3625/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/811/4177/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретарЮзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта Подановського Т.Р. , представника відповідача - адвоката Колянковського Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІнвестохіллсВеста" - адвоката Остапченко О.В. на рішення Залізничиного районного суду м. Львова від 12 листопада 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Румілової Н.М., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІнвестохіллсВеста" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», в особі Уповноваженої особи гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ«Банк «Форум», 18 травня 2015 року звернувся в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_2 стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги мотивував тим, 30 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком "Форум" в особі Львівської філії, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Форум», та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір №0085/07/6.10-CL, згідно якого банк відкрив відповідачу відновлювальну кредитну лінію з лімітом 79 000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення 29 листопада 2017 року для споживчих потреб. За користування кредитними коштами встановлювалась плата в розмірі 13 % річних. Банк виконав взяті на себе зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі 79 000,00 доларів США 00 центів. Відповідач умови договору не виконала, внаслідок чого станом на 24.02.2015 року виникла заборгованість, яка складає: прострочену заборгованість по поверненню кредитних коштів - 52930 доларів США 00 центів; поточну заборгованість по поверненню кредитних коштів - 26070 доларів США 00 центів; прострочену заборгованість за нарахованими процентами - 64202 долари США 28 центів;поточну заборгованість за нарахованими процентами - 656 доларів США 14 центів; пеню за несвоєчасну сплату тіла та відсотків - 2 200 200 гривень 63 копійки; штраф за порушення умов п.3.3.7 кредитного договору - 5 000 гривень 00копійок. Просить стягнути з відповідача на свою користь 143858 долари США 42цента, штрафні санкції на порушення умов договору в сумі 2 205200 гривень 63копійки.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 цього Кодексу).

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, з позовом до суду ПАТ «Банк Форум» звернувся 18 травня 2015 року.

Згідно договору про відступлення прав вимоги №0002/19/5 від 26 березня 2019 року, право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором перейшло до нового кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» залучено до участі в справі в якості процесуального правонаступника 30.07.2019 року, і в подальшому таке перейменовано на ТОВ "ФК "Інвестохіллс Вест".

Отже, ТОВ "ФК "Інвестохіллс Вест" є новим кредитором ОСОБА_2 за кредитним договором №0085/07/6.10 CL від 30 листопада 2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_2 та позивачем у даній справі.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 12 листопада 2019 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ІнвестохіллсВеста» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ІнвестохіллсВеста» - Остапченко О.В.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що факт видачі відповідачу коштів підтверджується касовими документами, оформленими у відповідності до вимог Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління Національного банку України від 14.08.2003 року №337. Тому твердження відповідача про неотримання кредитних коштів, не може прийматися судом, оскільки таке спростовується кредитним договором №0085/07/6.10 CLвід 30.11.2007 року та розрахунком заборгованості, які знаходяться в матеріалах справи. Своїм підписом ОСОБА_2 засвідчила факт укладення з банком кредитного договору та взяла на себе зобов`язання виконувати умови зазначеного договору. Доказів, які б спростовували це, відповідачем не надано. З огляду на вищевикладене, висновок суду першої інстанції про те, що позичальнику не були надані кошти, є хибним.

Зазначає, що додаткові докази видачі кредиту в суд першої інстанції не були надані з поважних причин, оскільки ТзОВ «Фінансова компанія «ІнвестохілссВеста» є правонаступником позивача ПАТ Банк «Форум», позов про стягнення заборгованості був пред`явлений ще у 2015 році первісним кредитором, а тому правонаступник кредитора з об`єктивних причин не володів інформацією щодо недостатності доказів видачі кредиту. Про недостатність доказів позивачу стало відомо 15 листопада 2019 року після ознайомлення з рішенням Залізничного районного суду.

Суд першої інстанції, маючи сумнів в добросовісності виконання умов кредитного договору з боку первісного кредитора, міг витребувати додаткові докази на підтвердження факту видачу кредитних коштів, натомість суд такі не витребував та розглянув справу.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова та ухвалити нове, яким задовольнити позовну вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ІнвестохіллсВеста» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Колянковський Т.М., який представляє інтереси відповідача, зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Звертає увагу на те, що до апеляційної скарги апелянт додав докази, які не були предметом розгляду та не подавались до суду першої інстанції, а саме: ряд «меморіальних ордерів» та «заяв про надання коштів». Скаржник не навів жодних доказів в обґрунтування того, що з незалежних від нього причин він не міг подати у справу додаткові докази, які долучає до апеляційної скарги. За таких обставин, вважає, що суд апеляційної інстанції повинен переглянути рішення суду у справі виключно в межах доказів, які були предметом розгляду та подані позивачем в першій інстанції. Безпідставне прийняття апеляційним судом до розгляду додаткових доказів скаржника, які долучені до апеляційної скарги, призведе до грубого порушення принципів диспозитивності та змагальності сторін.

Окрім того, зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази про отримання відповідачкою вимоги про дострокове погашення кредиту. Сама по собі наявність вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості чи квитанції, яка підтверджує її відправку, не може бути доказом отримання позичальником цієї вимоги.

Також зазначає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про захист прав споживачів».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які зявились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами частин 1 - 3 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з перичипн, що об`єктивно не залежал від нього.

Таким чином, за змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які були витребувані раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції у суді першої інстанції.

У силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення.

Гарантіями реалізації принципу змагальності є відповідальність за неподання доказів до суду.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 192/875/17, зазначено, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

В ході апеляційного розгляду позивачем на спростування доводів відповідача та висновків суду були додані нові докази, що мають значення для справи, які існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, однак, за твердженням апелянта, не були подані до суду першої інстанції з поважних причин.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що апелянт з поважних причин був обмежений в можливості подати ці докази до суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи у травні 2015 року в суд першої інстанції з позовом звернувся ПАТ «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум».

Згідно договору про відступлення прав вимоги №0002/19/5 від 26 березня 2019 року, право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором №0085/07/6.10-CL від 30 листопада 2007 року перейшло до нового кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста».

24 квітня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» звернулось в суд з клопотанням про залучення до участі у справі правонаступника позивача ( т. 1 а.с. 107).

З протоколів судових засідань від 25 квітня 2019 року, 12 червня 2019 року, 30 липня 2019 року, 02 жовтня 2019 року, 12 листопада 2019 року вбачається, що представник Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста»,Є яке в подальшому перейменовано на ТОВ "ФК "ІнвестохіллсВест", був присутній в судових засіданнях, питання про залучення процесуального правонаступника до участі в справі судом вирішувалось 30 липня 2019 року, однак в матеріалах справи відутня процесуальна ухвала з цього питання, яка за приписами пункту 8 статті 353 ЦПК України могла бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Відповідно до частини 5 стаття 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу;сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Допустивши до участі в справі представника правонаступника позивача, суд першої інстанціїв порушення вимог ст. 12 ЦПК Українине роз`яснив новому учаснику судового процесу його процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, тобто не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а відтак і не запобіг зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами і не вжив заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що подані позивачем в процесі апеляційного розгляду нові докази, які мають виключне значення для правильного вирішення справи, не досліджені судом першої інстанції унаслідок встановлених вище процесуальних порушень, а відтак підлягають прийняттю та оцінці на стадії апеляційного розгляду. На спростування обставин, підтверджених цими доказами, відповідач мав можливість подати свої зауваження, однак таким правом не скористався.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТзОВ «Фінансова компанія «ІнвестохіллсВеста», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду належних доказів, які б підтверджували, що відповідач ОСОБА_2 отримала кошти у розмірі 79 000 дол.США. Наданий суду розрахунок заборгованості не містить підтвердження отримання такої суми відповідачем. За відсутності первинних бухгалтерських документів, а саме платіжного доручення про перерахування валюти відповідачу, заяви за підписом відповідача про отримання готівкових валютних коштів, суд не вбачав підстав для задоволення позову.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

З врахуванням доданих до апеляційної скарги доказів, апеляційним судом встановлено, що 30 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним банком "Форум" в особі Львівської філії, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №0085/07/6.10-CL, згідно якого позивач відкрив відповідачу відновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування 79 000,00 (сімдесят дев`ять тисяч) доларів США 00 центів, із кінцевим терміном повернення 29 листопада 2017 року (т.1 а.с.11-14).

У цей же день на забезпечення виконання кредитного договору між АТ КБ «Банк Форум» та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір(т. 1 а.с.124), ОСОБА_2 видала довіреність на представництво її інтересів в АКБ «Форум» з питань розпорядження кредитними коштами за цим кредитним договором на ім`я свого чоловіка ОСОБА_4 (т. 1 а.с.277), який уклав договір страхування іпотечного майна (т. 1 а.с.211-213).

03 грудня 2007 року ОСОБА_2 звернулась до банку із заявою про надання їй коштів у розмірі 79 000 доларів США із позичкового рахунку в готівковій формі і згідно меморіального ордеру від цієї ж дати такі були їй видані, що засвідчено підписом отримувача. (т. 1 а.с.179-180).

Протягом 2008- 2009 років, починаючи з 15 серпня 2008 року і по 12 березня 2009 року ОСОБА_2 15 разів зверталась до банку із заявами про надання їй з позичкого рахунку в готівковій формі коштів згідно кредитного договору №0085/07/6.10-CL від 30 листопада 2007 року і такі їй були видані:

- 15.08.2008 року - 1 167, 17 доларів США;

- 20.08.2008 року - 2 075, 21 доларів США;

- 22.08.2008 року - 1 000, 00 доларів США;

- 27.08.2008 року - 8 000, 00 доларів США;

- 04.09.2008 року - 1 000, 00 доларів США;

- 09.09.2008 року - 2 000, 00 доларів США;

- 18.09.2008 року - 1 000, 00 доларів США;

- 19.09.2008 року - 500, 00 доларів США;

- 19.09.2008 року - 1 579, 43 доларів США;

- 26.09.2008 року - 5 500, 00 доларів США;

- 04.09.2008 року - 1 000, 00 доларів США;

- 30.09.2008 року - 400, 00 доларів США;

- 02.10.2008 року - 556, 00 доларів США;

- 07.10.2008 року - 700, 00 доларів США;

- 09.10.2008 року - 1 975, 00 доларів США;

- 12.03.2009 року - 3 547, 19 доларів США.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч. 2 ст. 214 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, істотними умовами кредитного договору відповідно до вимог ст.ст. 638, 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до п. 6.1 кредитного договору №0085/07/6.10-CL від 30 листопада 2007 рокупозичальник гарантує, що на момент укладення цього договору вінмає право на укладення цього договору і виконання своїх зобов`язань по ньому і відсутні будь-які обставини, що обмежують його право укласти і виконати цей договір; не існує ніяких виконавчих документів, рішень суду, будь-яких інших органів, що можуть призвести до невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань по цьому договору.

У пункті 7.2 спірного договору сторони передбачили, що сторони у ньому фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобов`язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених у цьому договорі. Всі попередні заяви, домовленості чи угоди між сторонами з предмету цього договору анулюються з моменту набрання чинності цим договором в частині, що не суперечать умовам цього договору. Умови кредитування відповідно до п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору. Пунктом 7.7 зазначеного договору передбачено, що умови кредитування відповідно до п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору.

Позивач підписала кожну сторінку цього договору, що є підтвердженням факту ознайомлення її з усіма істотними умовами цього договору.

Договір недійсним не визнаний.

Таким чином, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення ОСОБА_2 було вільним і відповідало її внутрішній волі. При укладенні договору відповідачці були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили її прийняти умови договору.

Отоже, колегія суддів приходить до висновку, що наведені вище докази у їх сукупності спростовують доводи відповідача про неотримання відповідачкою кредитних коштів.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 610 ЦК України визначено, що невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) визначає як порушення зобов`язання.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язань або не виконав його у строк, встановлений договором.

У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу приписів ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Пунктом 2.3 кредитного договору передбачено, що Позичальник здійснює повернення кредитних коштів шляхом їх перерахування на відкритий йому позичковий рахунок № НОМЕР_1 в Львівській філії АКБ «Форум».

У пункті 2.5 укладеного договору сторони передбачили, що проценти за користування кредитними коштами сплачуються Позичальником за фактичний строк користування кредитними коштами.

Відповідно до п. 3.2.2 Кредитного договору, Банк має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником (Відповідачем) своїх зобов`язань за цим договором.

Згідно п. 3.2.5 Кредитного договору, Банк має право стягувати з позичальника неустойку, штраф, пеню за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору.

Згідно із пунктом 4.1 зазначеного договору, за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється із суми неповернутого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільніє позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості. Пунктом 4.4 зазначеного правочину встановлено, що за кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобов`язань, передбачених п.3.3 (крім п.3.3.2) цього договору, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5 000 гривень, як виду цивільно-правової відповідальності за кожен випадок невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань.

В пункті 5.3. кредитного договору сторони домовилися, що невиконання або неналежне виконання позичальником зобов`язань по повернення суми кредиту, сплаті процентів та інших зобов`язань, передбачених п. 3.3 цього Договору є умовами, при яких припиняється кредитування Банком позичальника, а позичальник здійснює повернення отриманих кредитних коштів Банку, сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами. Для цього, Банк надає під розписку уповноваженій особі, або надсилає рекомендованим листом позичальнику письмову вимогу про повернення позичальником кредитних коштів, сплату ним процентів за користування кредитними коштами з можливим нарахуванням штрафних санкцій та пені. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми, Банк по закінченню 15-ти денного строку з дати надіслання такої вимоги, звертає стягнення на заставлене майно у розмірі наданих кредитних коштів, заборгованості по сплаті процентів, неустойки, збитків та інших витрат Банку, у порядку визначеному цим Договором, договором застави та чинним законодавством України.

Відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором№ 0085/07/6.10.CL від 30.11.2007 року не здійснювала, внаслідок чого у останньої утворилась заборгованість.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості станом на 24.02.2015 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 143858 доларів США 42 центи, а саме: прострочена заборгованість по поверненню кредитних коштів - 52 930 доларів США 00 центів; поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів - 26 070 доларів США 00 центів; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 64 202 долари США 28 центів; поточна заборгованість за нарахованими процентами - 656 доларів США 14 центів, що в еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 24 лютого 2015 року становить 4 069 929 грн. 92 коп. та 2 205 200 грн.63 коп., а саме: пеня за несвоєчасну сплату тіла та відсотків - 2 200 200 гривень 63 копійки; штраф за порушення умов п.3.3.7 кредитного договору - 5 000 гривень 00 копійок.

Наведений банком розрахунок заборгованості відповідачем не спростовано, альтернативний розрахунок не надано.

17 лютого 2014 року на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 банком було надіслано вимогу щодо дострокового виконання зобов`язань за № 240/2400, яка від ОСОБА_4 повернулась на адресу відправника за закінченням терміну зберігання. Докази вручення такої ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні. Відповідно до даної вимоги банк вимагав у 30-ти денний строк виконати свої зобов`язання щодо дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, а саме повернути 132789,66 дол. США, з яких 79 000 дол. США - заборгованість по основній сумі кредиту, 53789,66 дол. США - заборгованість по нарахованих процентах користування кредитними коштами.

Крім цього, банком зазначено, що у разі невиконання вимоги, банк вимушений буде звернути стягнення на заставне майно, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Представник відповідачки отримання нею такої вимоги заперечує. В той же час, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача визнав, що направленням цієї вимоги банк змінив строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором.

Матеріали справи не містять доказів виконання ОСОБА_2 вимоги банку про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 рокуу справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 2-02/4494/16 наведено правовий висновок, у якому зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вимога датована 17.02.2014 року (а.с.269), надіслана 22.02.2014 року (а.с.270), представник позивача в суді апеляційної інстанції визнав, що з надісланням цієї вимоги банком було змінено строк виконання основного зобов`язання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись у лютому 2014 року до боржниказ вимогою, а отже змінив строк виконання основного зобов`язання, який з урахуванням п. 5.3. кредитного договору слід рахувати до 20.03.2014 року. Однак після цього продовжував нараховувати проценти, а також штрафні санкції, передбачені договором. Як вбачається зі змісту розрахунку заборгованості, такий складено станом на 24.02.2015року, тобто після закічення строку виконання основного зобов`язання банк продовжував нараховувати відсотки та пеню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що нявні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та штрафу і часткового задоволення позовних вимог про стягнення заборгованість за відсотками за користування кредитом та пенею, а саме за період до 20.03.2014 року в сумі 133 445 доларів США та 2013223,80 грн., яка складається із: 79 000 доларів США - заборгованості за кредитом; 54 445 доларів США - заборгованості за відсотками за користування кредитом; 2 008223 грн. 82 коп. - пені та 5 000 грн. 00 коп. штрафу.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи те, що суд першої інтсакнції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильно застосував норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме, в частині стягнення з відповідачки у користь позивача заборгованості за кредитом розмірі 133 445 доларів США та 2 013223,80 грн., яка складається із:79 000 доларів США - заборгованості за кредитом; 54 445 доларів США - заборгованості за відсотками за користування кредитом;2 008223 грн. 82 коп. - пені та 5 000 грн. 00 коп. штрафу. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, а саме щодо стягнення судового збору, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви позивач судового збору не сплачував, хоча такий повинен був бути сплачений в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, що станом на час подання позовної заяи становило 3654 грн.00 коп. Згідно платіжного доручення №583 від 10.12.2019 року та №531 від 09.01.2020 року за подання апеляційної скарги позивач сплатив судовмй збір в сумі 5481 грн. 00 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, з ОСОБА_2 на користь Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІнвестохіллсВеста" підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 3 654грн. 00 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та 5481 грн. 00 коп. за подання апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІнвестохіллсВеста" - адвоката Остапченко О.В. задовольнити частково.

Рішення Залізничиного районного суду м. Львова від 12 листопада 2019 року, скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІнвестохіллсВеста" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІнвестохіллсВеста" заборгованість за кредитним договором №0085/07/6.10 CLвід 30.11.2007 р. в сумі 133 445 доларів США та 2 013 223, 80 грн.,

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 3 654 грн. 00 коп. судового збору за розгляд свправи судом першої інстанції та на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ІнвестохіллсВеста" 5481 грн. 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 січня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.