Постанова

Іменем України

25 січня 2021року

м. Київ

справа № 264/2520/18-ц

провадження № 61-15305св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Кальміуський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Лопатіної М. Ю., Мальцевої Є. Є., Принцевської В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Кальміуський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про визнання батьківства та стягнення аліментів.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у січні 2013 року вона познайомилася з ОСОБА_2 і з червня 2015 року почали підтримувати близькі стосунки. Із вересня 2015 року вони проживати разом у її квартирі АДРЕСА_1 . У червні 2017 року вона дізналася про вагітність та повідомила про це відповідача, який відреагував на цю новину негативно. Після цього ще деякий час вони підтримували спілкування та близькі стосунки, але з грудня 2017 року припинили спілкування. ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народився син - ОСОБА_3 , біологічним батьком якого є ОСОБА_2 , проте останній батьком дитини себе не визнає. Вважає, що небажання відповідача мати дітей не звільняє його від прав та обов`язків перед сином, а дитина має право мати батька та відповідний запис в актовому записі про народження. Стверджувала, що відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття.

Посилаючись на викладене, позивач просилавизнати ОСОБА_2 батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внести відповідні зміни до актового запису про його народження, зазначивши батьком дитини відповідача; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внесено відповідні зміни до актового запису від 23 січня 2018 року № 48, зробленого Кальміуським районним у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про народження дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 11 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячнодо досягнення дитиною трирічного віку, починаючи з 11 травня 2018 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Задовольняючи позов, районний суд виходив із того, що батьківство ОСОБА_2 щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджується поясненнями сторін, які не заперечували наявність близьких стосунків протягом тривалого часу; показаннями свідків, які вказували про спільне проживання сторін та існування між ними відносин напередодні народження дитини; спільними фотознімками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дослідженими судом медичними документами щодо позивача та дитини. Місцевий суд, виходячи з інтересів дитини, врахував, що відповідач категорично відмовився від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи для вирішення питання щодо біологічного батьківства. У частині вирішення позовних вимог щодо стягнення аліментів суд першої інстанції керувався законодавчо закріпленим обов`язком батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, який покладається на них у рівних частках. Крім того, враховуючи положення частини другої статті 84 Сімейного кодексу України (далі - СК України), районний суд вважав можливим стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку.

Постановою Донецького апеляційного суду від 22 травня 2019 року рішення суду першої інстанції від 16 жовтня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, правильно визначився із спірними правовідносинами та законом, який їх регулює, й ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Апеляційний суд, з урахуванням інтересів дитини, вважав обґрунтованим рішення районного суду, оскільки відповідач не спростував кровного споріднення з дитиною, народженою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 . При цьому, апеляційний суд відхилив усі доводи апеляційної скарги представника відповідача, оскільки вони висновків суду першої інстанції не спростовують.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Білозьорова О. Б. задоволено. Постанову Донецького апеляційного суду від 22 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що апеляційний суд взагалі не навів мотивів прийняття або відхилення цих аргументів відповідача, які наведені в апеляційній скарзі та повторюються у касаційній скарзі, а погодився з висновками суду першої інстанції щодо суті спору та вважав, що ухилення відповідача від проведення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи дає суду підстави встановити факт наявності кровного споріднення між відповідачем і дитиною. А згідно з пунктом «в» частини третьої статті 382 ЦПК України в мотивувальній частині постанови апеляційного суду зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу. Крім того, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_2 не з`явився для проведення молекулярно-генетичної експертизи для встановлення наявності чи відсутності кровного споріднення між ним і дитиною, що свідчить, що ухилення відповідача від участі у проведенні експертизи, пославшись на вимоги статті 109 ЦПК України.

Разом з тим, для правильного застосування цієї норми процесуального права суду потрібно не лише констатувати факт неявки на експертизу і послатись на статтю 109 ЦПК України, а й надати правову оцінку доводам відповідача про причини неявки на експертизу, які ОСОБА_2 апеляційному суду наводив. Проте такого аналізу цих причин неявки на експертизу апеляційний суд не здійснив. Отже, висновки суду про ухилення від участі в експертизі є передчасними.

Постановою Донецького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року рішення суду першої інстанції змінено у мотивувальній частині, шляхом виключення висновку суду про ухилення відповідача від участі в проведенні судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи для вирішення питання щодо біологічного батьківства. В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що при вирішенні питань, поставлених перед комісією експертів, детально досліджені та відображені у висновку дані історії вагітності та пологів ОСОБА_1 , обмінної карти жіночої консультації позивача, чотирьох протоколів УЗІ та медичної карти новонародженої дитини. Суперечності експертного висновку вказаним медичним матеріалам апеляційним судом не встановлено. Доводи представника відповідача про те, що в порушення вимог частини першої статті 111 ЦПК України, експертиза проведена без участі двох експертів в напрямку знань акушерства та гінекології, колегія суддів визнала безпідставними, оскільки за вимогами зазначеної норми закону, комісійна експертиза проводиться не менш як двома експертами одного напряму знань, а згідно з відомостями Реєстру атестованих судових експертів України, всі члени комісії мають один вид експертної спеціалізації - судово-медична експертиза. Отже, призначена у справі судово-медична гінекологічна експертиза була проведена відповідно до закону. Залучення для проведення експертизи фахівця в галузі акушерства та гінекології Чуйко В. І. без погодження з особою, що призначила експертизу (суду), а також описки в експертному висновку не дають підстав вважати, що при проведенні експертизи допущені істотні порушення норм, які регламентують порядок проведення експертизи. Висновок експертів в повному обсязі підтримала допитана у судовому засіданні апеляційної інстанції судовий експерт ОСОБА_5 . Всі заперечення відповідача щодо правильності експертизи викликані тим, що останній не згоден з її висновками щодо періоду зачаття народженої позивачем дитини. Посилання ОСОБА_2 на те, що в зазначений в експертизі період зачаття дитини він вже підтримував стосунки з іншою жінкою, що підтверджується фотографіями та авіабілетами на відпочинок, не спростовують висновків цієї експертизи. При цьому, період зачаття дитини, встановлений експертами не співпадає зі знаходженням відповідача на відпочинку в ОАЕ з іншою жінкою. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростували пояснення позивача та висновки цієї експертизи щодо строків зачаття дитини, ОСОБА_2 не надав. При цьому, колегія суддів вважала недоведеними посилання ОСОБА_2 на те, що він супроводжував позивача до центру репродуктивної медицини, де вона використовувала його біологічний матеріал, необхідний для народження дитини, а тому він є донором, але не батьком, оскільки його згоди на це не було.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що в порушення норм процесуального права, суд першої інстанції розглянув справу у відсутності ОСОБА_2 , який через хворобу в період із 11 по 19 жовтня 2018 року не мав можливості з`явитись до суду, колегія суддів визнала безпідставними, з огляду на те, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач неодноразово брав участь у судових засіданнях, давав пояснення суду, наводив свої доводи, міркування щодо питань, які виникали під час судового розгляду. Крім того, представник відповідача - адвокат Білозьоров О. Б. був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи 16 жовтня 2018 року, тому суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення у відсутності відповідача. При цьому, довідка про хворобу не надана ОСОБА_2 до місцевого суду до ухвалення рішення у справі, а копія цієї довідки додана тільки до апеляційної скарги. Правильним є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення аліментів на неповнолітню дитину та позивача до досягнення дитиною трирічного віку.

Разом з тим, є помилковим висновок місцевого суду щодо ухилення відповідача від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, що дає підстави встановити факт наявності кровного споріднення між відповідачем і дитиною позивача. Причини відмови відповідача від проведення молекулярно-генетичної експертизи та неявки в експертну установу для відібрання зразків букального епітелію є поважними, а тому підстав вважати, що ОСОБА_2 ухилився від проведення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи для вирішення питання щодо біологічного батьківства немає.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Судукасаційну скаргу на постанову Донецького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). Всі медичні документи, які були на вивченні в експертів, а саме: обмінна карта вагітної ОСОБА_1 , п`ять протоколів ультразвукового дослідження плоду, медична карта новонародженого № 52 свідчать про те, що зачаття дитини настало в період з 17 по 27 квітня 2017 року. Висновок експерта не відповідає чинному законодавству України, щодо його форми та змісту та має дуже багато помилок та неточних записів, які дають підстави мати справедливі сумніви у його правильності та необґрунтованості. Експертиза проводилася без участі двох експертів в напрямку знань акушерства та гінекології.

У січні 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що 09 січня 2019 року Донецький апеляційний суд за клопотанням сторін призначав комплексну комісійну судово-гінекологічну, судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу, на вирішення якої, серед іншого, ставилось питання щодо вірогідності батьківства ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, відповідач не з`явився у визначений час та дату до експертної установи. Після повторного призначення експертизи, ОСОБА_2 також не з`явився для її проведення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, витребувано справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

08 грудня 2020 року справа надійшла до суду касаційної інстанції.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Встановлені судами обставини

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 23 січня 2018 року Кальміуським районним у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Відомості про батька дитини записані відповідно до частини 1 статті 135 СК України, тобто за вказівкою матері, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян від 23 січня 2018 року № 6.

Відповідно до фотознімків, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 разом проводили час, подорожували, відпочивали, відзначали свята.

Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» від 20 березня 2019 року, зачаття народженої ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 дитини чоловічої статті настало, з великою вірогідністю, в період із 12 по 20 травня 2017 року.

Із матеріалів справи, зокрема позовної заяви ОСОБА_1 , показань свідків убачається, що близькі стосунки між сторонами виникли з вересня 2015 року, після чого вони почали проживати разом у квартирі позивача, де також жила її старша дочка, з якою у ОСОБА_2 склалися добрі відносини. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 їздили разом на відпочинок, спілкувались з родичами, разом святкували значні події. Крім того, встановлено, що позивач супроводжувала відповідача до міста Києва для отримання ОСОБА_2 медичної консультації з приводу хвороби серця. Про свою вагітність ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_2 , проте останній відреагував на цю новину негативно. Відносини у сторін тривали до листопада 2017 року, а з грудня 2017 року ОСОБА_2 припинив спілкування з позивачем.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 125 СК України передбачено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.

Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Положеннями статті 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок що застосування статті 130 СК України та вказано, що «закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України».

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Враховуючи наведене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли обґрунтованого висновку про визнання ОСОБА_2 батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки це підтверджується доказами, зібраними у матеріалах справи, а саме: поясненнями самих сторін, які визнавали тривалість близьких стосунків, медичними документами, дослідженими судом, що фіксували стан здоров`я ОСОБА_1 із часу вагітності до пологів, іншими письмовими доказами, долученими до справи, а також показаннями свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які зазначали, що сторони підтримували відносини до кінця 2017 року, піклувалися один про одного, разом відпочивали, святкували та проводили вільний час, позивач постійно надавала відповідачу допомогу на підтримку здоров`я. При цьому, згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи від 20 березня 2019 року, проведеної Комунальним закладом «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР», зачаття, народженої ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитини чоловічої статті настало, з великою вірогідністю, в період із 12 по 20 травня 2017 року, тобто у період перебування сторін у справі у близьких стосунках.

Твердження заявника про те, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про призначення повторної судово-медичної гінекологічної експертизи, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки ОСОБА_2 не доведено необґрунтованості чи суперечності висновку експерта від 20 березня 2019 року № 46 іншим матеріалам справи. Та обставина, що члени комісії не є експертами одного напрямку знань спростовуються висновком експертизи, з якого вбачається, всі члени комісії є судово-медичними експертами. Залучення для проведення експертизи фахівця в галузі акушерства та гінекології Чуйко В. І. без погодження з особою, що призначила експертизу, а також описки в експертному висновку не дають підстав вважати, що, що при проведенні експертизи були допущені істотні порушення норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Судову експертизу у зазначеній цивільній справі проводили атестовані судові експерти, які мають відповідну освіту, необхідну для проведення такої експертизи. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що висновок експерта є належним та допустимим доказом у справі, який відповідачем не спростований, а процесуальні недоліки під час проведення експертизи, про які зазначає відповідач, не впливають на результати такої експертизи.

Із матеріалів справи убачається, що у липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся із клопотанням про призначення у справі судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи для вирішення питання щодо вірогідності батьківства ОСОБА_2 , відносно дитини ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , яке обґрунтоване тим, щодляпідтвердження позовних вимог є необхідність встановлення родинного зв`язку за ступенем спорідненості батько-син, який може бути встановлений тільки за медичним висновком, який має виконуватись фахівцем у галузі медицини.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 13 липня 2020 року клопотання задоволено. Призначено у справі судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу, проведення якої доручено експертам Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Проте вже 28 липня 2020 року ОСОБА_2 подав заяву про неможливість прибуття до Запорізького науково-дослідного експертного криміналістичного центру МВС України, у зв`язку з необхідністю його постійного лікування та підготовки до проведення оперативного втручання.

У судовому засіданні представником відповідача вдруге заявлено клопотання про призначення повторної судово-медичної гінекологічної експертизи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено, з огляду на те, що аналіз медичних документів ОСОБА_1 (обмінної карти вагітної, протоколів ультразвукового дослідження плоду, медичної карти новонародженого № 52) та висновки експертизи від 20 березня 2019 року № 46, вказує на відсутність суперечності між експертним висновком та інформацією в медичних документах. Крім того, доводи представника відповідача про те, що, в порушення вимог частини першої статті 111 ЦПК України, експертиза проведена без участі двох експертів в напрямку знань акушерства та гінекології, безпідставні, оскільки за вимогами зазначеної норми закону, комісійна експертиза проводиться не менш як двома експертами одного напряму знань, а згідно відомостей Реєстру атестованих судових експертів України, всі члени комісії мають один вид експертної спеціалізації - судово-медична експертиза. Отже, призначена у справі судово-медична гінекологічна експертиза проведена відповідно до вимог частини першої статті 111 ЦПК України.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість доводів заявника про порушення судом норм процесуального права, а саме відхилення клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга містить посилання про недотримання судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, але у ній відсутні конкретні аргументи, які б свідчили про неповне з`ясування судом обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення по суті, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи, чи аргументи, які є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Фактично наведені заявником аргументи є ідентичними доводам, що були викладені у апеляційній скарзі, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, яким була надана належна правова оцінка. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги), суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 395, 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик