Справа № 439/168/21 Головуючий у 1 інстанції: Петейчук Б.М
Провадження № 22-ц/811/2733/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П. , Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника МТСБУ - адвоката Приступи Л.Л. на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 23 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , що діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» про відшкодування шкоди, завданою смертю та стягнення страхового відшкодування, -

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог.

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» про відшкодування шкоди, завданою смертю та стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позову покликалась на те, що 12 липня 2019 року о 02 год. 00 хв., на автодорозі Київ-Чоп в районі 445 км, що в с. Суходоли Бродівського району Львівської області, автомобіль «Opel Omega», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_6 зіткнувся із велосипедистом «Discovery» під керуванням ОСОБА_7 . Після цього на тіло останнього здійснив наїзд автомобіль «Mercedes Benz», реєстраційний номер Королівства Іспанії НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_7 загинув на місці події.

Звертала увагу, що відповідальність водія транспортного засобу - автомобіля марки ««Mercedes Benz», реєстраційний номер Королівства Іспанії НОМЕР_2 , на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була. У зв`язку із тим, що вказана дорожньо-транспортна пригода відбулась за сукупних дій обох водіїв транспортних засобів, відповідно до Закону 31 липня 2019 року на адресу ПрАТ «УАСК «АСКА» направлено заяву про виплату страхового відшкодування, оскільки відповідальність водія автомобіля «Opel Omega», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована у вказаній страховій компанії згідно Полісу №АМ4290262.

14 квітня 2020 року ПрАТ «УАСК «АСКА» здійснено виплату страхового відшкодування на користь дітей загиблого - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у загальному розмірі - 66 768 гри. Зазначена сума становить 33% від заявленої згідно заяви про виплату страх відшкодування суми (200 000 гривень).

Стверджувала, що у виплаті 77% від заявленої суми страхового відшкодування за заподіяну шкоду відмовлено. В обґрунтування відмови у виплаті 77% страхового відшкодування страховик посилається на наявність провини як водія ОСОБА_6 , що керував автомобілем марки «Opel Omega», реєстраційний номер НОМЕР_1 , так ОСОБА_8 , що керував автомобілем марки «Mercedes Benz», реєстраційний номер Королівства Іспанії НОМЕР_2 , а також велосипедиста ОСОБА_7 - в настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої останній загинув.

Проте позивачка вважає, що особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язану із сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.

Відтак позивачка стверджувала, що факт того, що смерть ОСОБА_7 настала внаслідок саме двох автомобілів є підтвердженим матеріалами проведеної судово-медичної експертизи. Тобто, вказане положення про ділення страхової виплати на кількість осіб винних у заподіянні шкоди застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 23 червня 2021 року задоволено повністю.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 , що діє інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 страхове відшкодування розмірі 74 962 (сімдесят чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) гривні 00 копійок відшкодування внаслідок втрати годувальника.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 , що діє інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 4 499 (чотири тисячі чотириста дев`яносто дев`ять) гривень 61 копійку, три відсотки річних у розмірі 1 127 (одна тисяч сто двадцять сім) гривень 51 копійок, інфляційні втрати у розмірі 2 655 (дві тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) гривень 52 копійки, а всього разом - 8282 (вісім тисячі двісті вісімдесят дві) гривні 64 копійки.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» на користь ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 страхове відшкодування у розмірі 33 232 (тридцять три тисячі двісті тридцять дві) гривні 00 копійок недоплаченого відшкодування внаслідок втрати годувальника та моральної шкоди.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» на користь ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 2 248 (дві тисячі двісті сорок вісім) гривень 15 копійок, три відсотки річних у розмірі 789 (сімсот вісімдесят дев`ять) гривень 37 копійок, інфляційні втрати у розмірі 1416 (одна тисяча чотириста шістнадцять) гривень 99 копійок, а всього разом - 4454 (чотири тисячі чотириста п`ятдесят чотири) гривні 51 копійку.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 понесені витрати у зв`язку із розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4750 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят гривень 00 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» на користь ОСОБА_1 , що діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 понесені витрати у зв`язку із розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4750 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят гривень 00 копійок.

Стягнуто із Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь держави 908 грн. судового збору.

Стягнуто із Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» на користь держави 908 грн. судового збору.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 23 червня 2021 року оскаржила представник МТСБУ - адвокат Приступа Л.Л., подавши апеляційну скаргу.

Не погоджується з рішенням та вважає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказує, що ч.1 ст. 1200 ЦК України встановлено, що у разі смерті потерпілого, право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Відповідно ч.3 ст. 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони : були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним та основним джерелом засобів для існування.

Зазначає, що у відзиві по позовну заяву представником відповідача було зазначено, що позовна заява не містить доказів, які б давали підстави вважати, що діти ОСОБА_7 були на його утриманні, так як не надано вищезазначених документів. Вказує, що є підстави вважати, що ОСОБА_7 не тільки не утримував дітей, а й ухилявся від сплати аліментів.

Окрім того, вказує, що відповідно до ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

В постанові слідчого СУ ГУ НП у Львівській області від 29 листопада 2019 року про закриття кримінального провадження зазначено, що водії ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не мали технічної можливості уникнути наїзду на потерпілого і в їх діях не вбачається порушень вимог Правил дорожнього руху України, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної ДТП та її наслідками у вигляді загибелі потерпілого ОСОБА_7 .

В частині витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що такі не співмірні із складністю справи та виконаних адвокатом робіт.

Просить скасувати рішення Брожівського районного суду Львівської області від 23 червня 2021 року в частині стягнення коштів з МТСБУ і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до МТСБУ в повному обсязі.

16 вересня 2021 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_10 подано відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені в апеляційній скарзі щодо скасування рішення є безпідставними та необґрунтованими, а натомість рішення Бродівського районного суду Львівської області від 23 червня 2021 року ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Встановлено, що 12 липня 2019 року приблизно о 02 год. 00 хв. на автодорозі Київ-Чоп 445 км., що поблизу с. Суходоли Бродівського району Львівської області - автомобільний транспортний засіб марки «Opel Omega», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_6 зіткнувся із велосипедом марки «Discovery» під керуванням ОСОБА_7 . Одразу після цього на тіло останнього здійснив наїзд автомобільний транспортний засіб марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номерний знак Королівства Іспанії НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_7 загинув на місці пригоди, а транспортні засоби отримали технічні пошкодження, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 29.11.2019 року, яка винесена слідчим СУ ГУ НП у Львівській області майором поліції Вольським О.М. у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000595 від 12.11.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, Витягом із Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000595 від 12.11.2019 року, свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 15.07.2019 року, висновком експерта № 41/2019 від 13.08.2019 року (а.с. 9-14, 46-56).

Автомобільний транспортний засіб марки «Opel Omega», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , був застрахований за полісом ОСЦПВВНТЗ, страховиком якого є ПрАТ «УАСК АСКА», що підтверджується Полісом № АМ429026, діючий станом на 12.07.2019 року (а.с. 15).

ОСОБА_7 є батьком: сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 08.06.2004 року, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 14.03.2006 року; свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 від 23.12.2009 року; свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 від грудня 2014 року (а.с. 19-27).

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживав без реєстрації до 12.07.2019 року разом із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . На момент смерті ОСОБА_7 не перебував у шлюбі, на утриманні непрацездатних батьків не мав, що підтверджується рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 10.06.2014 року у справі за № 439/495/14-ц, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_9 від 07.07.2018 року, свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_10 від 13.11.2007 року, довідкою № 890 від 25.07.2019 року, яка видана виконавчим комітетом Пониковицької сільської ради Бродівського району Львівської області (а.с. 16-18, 28-29).

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - вжила заходів досудового врегулювання спору направивши на адресу страховиків заяви про виплату відшкодування та досудову вимогу про виплату страхового відшкодування. Проте страховиком МТСБУ було відмовлено у здійсненні виплати страхового відшкодування, оскільки на момент надсилання вимоги за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.07.2019 року досудовим розслідуванням було встановлено, що у діях ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, а саме: в діях останніх не вбачається порушень правил дорожнього руху України, які б перебували в причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної ДТП та її наслідками у вигляді загибелі потерпілого ОСОБА_7 .

На момент розгляду справи по суті в суді першої страховиком ПрАТ «УАСК АСКА» виплачено страхове відшкодування у сумі 66 768 гривень 00 копійок, сума якого розрахована з врахуванням відповідальності трьох учасників дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується заявою про виплату страхового відшкодування Вих. 000653/19 від 31.07.2019, Відповіддю про розгляд звернень на № Ш-5978 від 20.03.2020 № Ш-5978/1 від 27.03.2020 року, заявою про доручення документів Вих. 001162/19 від 03.12.2019 року, заявою про виплату страхового відшкодування Вих. 000561/20 від 17.06.2020 року, Листом про відмову у відшкодуванні шкоди № 3.1-02/22617 від 29.07.2020 року, Досудовою вимогою про виплату страхового відшкодування Вих. 001554/20 від 04.12.2020 року (а.с. 5-7, 33-34, 36-45).

Позиція Апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що така не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції встановивши обставини справи та дослідивши надані докази з точки зору допустимості, достатності, достовірності та належності, прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню у повному обсязі. Позаяк у зв`язку із настанням страхового випадку у ПрАТ «УАСК «АСКА» та МТСБУ виникло зобов`язання щодо відшкодування шкоди, розмір якої чітко визначений Законом та випливає із встановлених судом обставин справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог заявлених в суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА» в силу вимог ч.1,2 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядаються, оскільки такі не оскаржуються МТСБУ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду зважаючи на наступне.

Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 1187 ЦКУ джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Положення ч. 2 ст. 1188 ЦК застосовуються у випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Тобто володільці цих джерел, які спільно завдали шкоди, несуть солідарну відповідальність незалежно від своєї вини (див. коментар до ст. 1190 ЦК).

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч. 4 п.4 Постанови Пленуму ВССУ №4 від 01 березня 2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як зазначається в Ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 року по справі №607/18544/14-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі якщо шкоду завдано смертю фізичної особи. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа №336/3665/16-ц).

Відповідно до правової позиції висловленої у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року №61-10154св18 (справа №355/812/17) вбачається, що власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

За наслідками скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19 липня 2021 року було розпочато кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . 29 листопада 2019 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: у зв`язку із відсутністю підтверджень порушень вимог Правил дорожнього руху України, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної ДТП та її наслідками у вигляді загибелі потерпілого ОСОБА_7 .

У вказаному кримінальному провадженні №0000595 слідчим не встановлено обставин непереборної сили або умислу потерпілого.

З огляду на зазначене, не має підстав вважати, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступник) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно із ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 23.1 ст. 23 даного Закону передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

У свою чергу пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначається, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується:

1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);

2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно;

3) інвалідам - на строк їх інвалідності;

4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років;

5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Факт родинних відносин між загиблим ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтверджується довідкою про склад сім`ї та копіями свідоцтв про народження (а.с. 17-27)

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Враховуючи, що діти загиблого ОСОБА_7 неповнолітні, перебували на утриманні в батьків та інших джерел доходу не мають, доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими.

В частині доводів апеляційної скарги, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів також вважає такі безпідставними з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Встановлено, що при зверненні з позовною заявою позивачем було долучено документи, що стверджують отримання правничої допомоги.

В процесі судового розгляду, до судових дебатів захисником позивача було заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до п.48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В позовній заяві позивачем ставилась вимога про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених судових витрат, було долучено розрахунок суми судових витрат, проте в апеляційній скарзі сторона відповідача не заявляла вимог щодо їх зменшення.

Учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Враховуючи, що ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх порушених прав внаслідок неправомірних дій відповідача, що зумовило необхідність отримання професійної правничої допомоги, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення судових витрат з відповідача.

Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367,368, п.1.ч.1 ст.374,375,381,382,384 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника МТСБУ - адвоката Приступи Л.Л. - залишити без задоволення.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 23 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.