КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 року

м. Київ

справа №754/16791/19

провадження № 22-ц/824/15597/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання - Беби В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

треті особи - Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Калюжного Сергія Сергійовича

на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року у складі судді Зотько Т.А.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист прав споживача та відшкодування майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з банку на його користь у відшкодування завданої майнової шкоди грошові кошти у розмірі 75 001 грн, а також пеню у сумі 150 752,01 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 є споживачем фінансових послуг в Україні, що надаються позивачу безпосередньо з боку АТ «Державний ощадний банк України».

05 грудня 2014 року між позивачем та Банком було укладено Договір №12116211 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, відповідно до умов якого Банком було відкрито позивачу поточний рахунок № НОМЕР_1 у Гривні за тарифним пакетом «Зарплатний».

Звертав увагу на те, що з дати укладення договору та в подальший час банківською картою позивач користувався особисто, жодній особі не передавав, ані ПІН-Код, ані СVV-код зазначеної банківської карти позивач не повідомляв, навіть випадково, також не користувався мобільними додатками до свого карткового рахунку та й взагалі мобільний телефон позивача не має доступу до мережі Інтернет.

Вказував, що йому надійшло смс-повідомлення на телефон про заблокування банківської картки банком на перевірку. Проте, невдовзі на мобільний телефон позивача зателефонувала особа, що назвалася представником банку, та повідомила позивачу, що банківська картка розблокована. Наступного дня, 06 вересня 2019 року позивач відвідав найближче відділення банку, де був банкомат та де з`ясувалось, що на його банківській картці немає грошових коштів взагалі, після чого він невідкладно зателефонував до «гарячої лінії» банку та повідомив про фактичне викрадення невстановленим працівником (або працівниками) банку грошових коштів з банківської картки позивача у розмірі 75 001 грн.

Зазначав, що 06 вересня 2019 року звернувся до уповноваженого органу Національної поліції України, а саме до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві, з відповідною заявою про вчинення відносно нього працівником (працівниками) банку кримінального правопорушення.

На свою усну заяву про повернення грошових коштів, позивач отримав письмову відмову банку, обґрунтовану відсутністю підстав для відшкодування майнової шкоди.

На підставі викладеного, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди кошти у розмірі 75 001 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 18 жовтня 2021 року представниквідповідача АТ «Державний ощадний банк України» - Калюжний С.С. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідачем не надано доказів на підтвердження вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню даних, які дають змогу ініціювати платіжні операції за платіжною карткою.

Зазначає, що треті особи шахрайським шляхом заволоділи персональними даними клієнта, данні розголошено особисто клієнтом в телефонній розмові, отже вина банку відсутня.

Посилається на те, що згідно з випискою по картковим рахунках № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , 05 вересня 2019 року переказ коштів з рахунків позивача було здійснено з використанням Інтернет ресурсу Банку WEB Mobile Banking.

05 листопада 2018 року позивач здійснив реєстрацію в системі WEB Banking «Ощад 24/7» тао 11:34:18 придбав статичний пароль К0901868 для входу в ДБО, отже дані для входу були відомі тільки клієнту, що підтверджується випискою про реєстрацію в системі та неодноразовим використанням системи ДБО.

Зазначає, що твердження позивача про неможливість ДБО, є безпідставними, так як позивач мав та має можливість доступу до ДБО будь-яким зручним для нього способом, окрім як за допомогою телефону.

09 листопада 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник позивача та третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2021 року оскаржується апелянтом лише в частині задоволених позовних вимог, а тому в іншій частині не перевіряється.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за платіжною карткою.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом установлено, що 05 грудня 2014 року між позивачем та банком було укладено Договір № 212116211 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки, відповідно до умов якого банком було відкрито позивачу поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні за тарифним пакетом «Зарплатний».

Згідно виписки по картковому рахунку позивача, 05 вересня 2019 року з банківського рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , було здійснено ряд транзакцій через інтернет банкінг, а саме: 05 вересня 2021 року о 15:52 здійснено грошовий переказ в сумі 9 500 грн; 05 вересня 2021 року о 15:56 здійснено грошовий переказ в сумі 10 000 грн; 05 вересня 2021 року о 15:57 здійснено грошовий переказ в сумі 10 000 грн; 05 вересня 2021 року о 15:59 здійснено грошовий переказ в сумі 19 000 грн; 05 вересня 2021 року о 16:01 здійснено грошовий переказ в сумі 19 000 грн; 05 вересня 2021 року о 16:11 здійснено грошовий переказ в сумі 6 000 грн; 05 вересня 2021 року о 16:27 здійснено грошовий переказ в сумі 1 100 грн.

Рахунок отримувача № НОМЕР_4 відкрито у АТ «Ощадбанк». Кошти в сумі 9 500 грн та 10 000 грн були зараховані на рахунок, який належить ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ).

06 вересня 2019 року позивач зателефонував до «гарячої лінії» банку та повідомив про фактичне викрадення невстановленим працівником (або працівниками) банку грошових коштів з банківської картки позивача у розмірі 75 001 грн.

У відповідь на зазначене усне звернення позивача, банк надіслав письмовий лист вих. №100.16-08/306 від 23 вересня 2019 року, відповідно до змісту якого банк, посилаючись на окремі положення внутрішніх нормативних документів банку, відмовив позивачу внаслідок відсутності підстав для відшкодування коштів за проведені операції від 05 вересня 2019 року. При цьому, банком не було повідомлено клієнта, коли службою безпеки банку було проведено службове розслідування, ким та коли були затверджені результати розслідування.

06 вересня 2019 року позивач звернувся до уповноваженого органу Національної поліції України, а саме до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві, з відповідною заявою про вчинення відносно нього працівником (працівниками) Банку кримінального правопорушення, на підставі якої того ж дня до ЄРДР були внесені відомості про вчинення відносно ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 «Шахрайство» КК України, тобто заволодіння чужим майном або придбання права на майно, шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство).

18 вересня 2019 року в інтересах ОСОБА_1 до Банку письмово звернувся Голова правління Всеукраїнської громадської організації «Фінансова грамота України» ОСОБА_5 з «Вимогою-претензією», в якій вимагав від банку: повернути на поточний картковий рахунок позивача незаконно списані 05 вересня 2019 року грошові кошти у сумі 71 001 гривень; відшкодувати позивачу пеню, за кожен день прострочення незаконно «списаних» 05 вересня 2019 року грошових коштів у сумі 71 001 гривень з поточного карткового рахунку позивача шляхом зарахування на даний рахунок грошових коштів у сумі 29 250,39 гривень, у розмірі 3% від суми за кожен день прострочення, за період прострочення з 05 вересня 2019 року по 18 вересня 2019 року (13 днів).

Проте, на зазначену вище письмову «Вимогу-претензію» банк відповіді не надав.

Згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк», кошти в сумі 19 000 грн та 19 000 грн були зараховані на картку № НОМЕР_5 , яка належить ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ).

У відповіді АТ «Райфайзен Банк Аваль» повідомив, що кошти в сумі 16 900 грн були зараховані на картку № НОМЕР_6 , яка належить ОСОБА_4 (зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ).

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що у Слов`янському міськрайонному суді Донецької області розглядалось ряд кримінальних проваджень відносно ОСОБА_4 .

Згідно частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до частини третьої статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта (ч. 1 ст. 1071 ЦК України).

Тобто, тільки клієнт може ініціювати списання коштів, а банк, в свою чергу, зобов`язаний ідентифікувати його особу. Встановлення, що власник рахунка та ініціатор списання коштів є однією особою - запорука належного виконання банком умов договору. Саме тому у випадку допущення працівником банку халатності, внаслідок чого незаконно списуються гроші з поточного рахунку клієнта, фінустанова повинна нести відповідальність.

Положенням статті 1073 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного зарахування коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити відсотки та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини третьої статті 1092 ЦК України якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Таким чином, положення Цивільного Кодексу передбачає прямий обов`язок банку в разі виявлення незаконного списання коштів повернути їх на рахунок клієнта.

У відповідності до ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів.

За змістом п. 32.3.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку, повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день, починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно з Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі.

Неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення № 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення №705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).

Відповідно до п. 8 та п. 9 Розділу VI Постанови НБУ № 705 «Про здійснення операцій з використання електронних платіжних засобів» емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції .

Згідно п. 9 розділу VІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління НБУ №705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №127/23496/15-ц.

Відповідно до частин 7, 8, 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

У постанові від 21 лютого 2019 року у справі №489/1649/17 Верховний Суд дійшов висновку, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно зі ст. 7 та п. 38.1 і 38.4 ст. 38 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання.

Аналіз вищенаведених норм вказує, що крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів.

Відповідно до п. 18.3 статті 18 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» при прийманні електронних документів на переказ має бути дотримана відповідна процедура перевірки електронного цифрового підпису, що дає можливість пересвідчитися у цілісності та достовірності електронного документу. У разі недотримання зазначених вимог, банк або інша установа - член платіжної системи, несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу.

Згідно положень частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, АТ «Державний ощадний банк України» не надано доказів на підтвердження вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за платіжною карткою. Вказане свідчить про відсутність вини позивача, а тому відмова банку у відновленні залишку кредитних коштів є неправомірною.

Такими чином, у розумінні п. 39.2.3 ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» відповідач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем, як володільцем банківського рахунку.

Під час розгляду справи судом не було встановлено та доведено, що позивач вчиняв розпорядження щодо списання/перерахунку коштів або вчиняв будь-які інші дії, що могли б призвести до списання грошових коштів з його рахунків.

Виходячи з викладеного, враховуючи те, що банком не доведено відсутності його вини у списанні 05 вересня 2021 року коштів в сумі 75 001 грн з карткового рахунку ОСОБА_1 , який не порушував умови договору про обслуговування карткового рахунку, негайно повідомив обслуговуючий банк про несанкціоноване списання грошових коштів з його рахунку та звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі 75 001 грн, які були списані безпідставно.

На підставі викладеного, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевим судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Калюжного Сергія Сергійовича - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року в частині стягнення грошових коштів у розмірі 75 001 грн - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «30» листопада 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна