КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 369/10999/20 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Ковальчук Л.М.

01 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

судді-доповідача - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК Українив м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2020 року та на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та просила стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 6 000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви і до повноліття дитини, а також збитки у вигляді витрат на юридичні послуги в розмірі 7 570 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн. щомісячно, починаючи з 07.09.2020 та до досягнення дитиною повноліття. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2020 року виправлено описку у вищевказаному рішенні викладено абзац 6 резолютивної частині таким чином: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн.»

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення та ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом не були прийняті докази та аргументи надані позивачем на підтвердження своїх вимог.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2787/2021
Зазначає, що нею одноособово здійснюються значні матеріальні витрати на малолітню дитину, а відповідач відмовляється від подальшого виховання та матеріального виховання дитини.

Вказує, що відповідач має власне житло, не має на утриманні інших дітей або непрацездатних членів сім`ї, а сам є працездатним, не має проблем зі здоров`ям та веде спільне господарство з матір`ю пенсіонеркою, яка працює, а тому має можливість виконувати свої батьківські обов`язки.

Звертає увагу на те, що визначений судом розмір аліментів є мізерною сумою та судом фактично перекладено на позивача весь тягар матеріального забезпечення та виховання дитини.

Зазначає, що визначена вартість правової допомоги обумовлена ринком юридичних послуг, тому необґрунтованими є висновки суду про їх неспівмірність зі складністю справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з принципу розумності та справедливості, враховував, що відповідач є працездатним, не має на утриманні інших дітей, у тому числі неповнолітніх, визнає аліменти частково, а тому суд враховував матеріальне становище сторін та обов`язок відповідача утримувати дитину вважав, що аліменти підлягають стягненню з відповідача у розмірі по 2000 грн. щомісячно, які визнає відповідач. Суд вважав, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 07.08.2015 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.06.2020 розірвано (а. с. 10-12).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9).

Згідно з копією довідки ТОВ «ЛВН ЛІМІТЕД» від 24.09.2020 № ЛВЛ00000095 ОСОБА_2 за період з 01.09.2019 по 31.08.2020 отримав заробіток в розмірі 41 485 грн. 89 коп.

За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_2 за період з І кварталу 2020 року по 2 квартал 2020 отримував доходи з таких джерел: ПрАТ «Львівський Холодкомбінат» в сумі 9 940 грн. 00 коп., ТОВ «ЛВН ЛІМІТЕД» в сумі 20 808 грн. 56 коп.

ОСОБА_1 винаймає житло, вартість якого, відповідно до копії договору оренди житлового приміщення від 14.05.2020 складає 4 000 грн.

Згідно з довідкою про доходи № 120 від 19.10.2020 ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Ашан України Гіпермаркет» з 05.05.2010 по 09.09.2020. За період з 01.09.2019 по 31.08.2020 заробіток до видачі склав 110 114 грн. 68 коп.

ОСОБА_1 з 10.09.2020 перебуває на обліку у Київському міському центрі зайнятості як безробітна.

Відповідно до довідки Київського міського центру зайнятості ОСОБА_1 за період з 10.09.2020 по 30.09.2020 отримала доходу 6 149 грн. 45 коп.

ОСОБА_1 зазначила, що батько дитини здоровий та працездатний, має постійний дохід, повинен також забезпечувати дитину та має для цього можливість.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 звернулася до суду із відповідним позовом.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006, згідно якого за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

При розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що донька сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні, а відповідач не надає достатньої матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне положення дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів, витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Встановлено, що згідно з копією довідки ТОВ «ЛВН ЛІМІТЕД» від 24.09.2020 № ЛВЛ00000095 ОСОБА_2 за період з 01.09.2019 по 31.08.2020 отримав заробіток в розмірі 41 485 грн. 89 коп.

За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_2 за період з І кварталу 2020 року по 2 квартал 2020 отримував доходи з таких джерел: ПрАТ «Львівський Холодкомбінат» в сумі 9 940 грн. 00 коп., ТОВ «ЛВН ЛІМІТЕД» в сумі 20 808 грн. 56 коп.

За наведеного, враховуючи матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, відсутність знаходження на його утриманні інших дітей або непрацездатних членів сім`ї, яких він зобов`язаний утримувати, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн. щомісячно, починаючи з 07.09.2020 та до досягнення дитиною повноліття правильними.

Доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення аліментів в більшому розмірі, оскільки позивачем здійснюються значні матеріальні витрати на малолітню дитину, а відповідач має власне житло, не має на утриманні інших дітей або непрацездатних членів сім`ї, сам є працездатним, не має проблем зі здоров`ям та веде спільне господарство з матір`ю пенсіонеркою, яка працює, а тому має можливість виконувати свої батьківські обов`язки не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до сімейного законодавства, кожен із батьків зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із Законом України «Про Державний бюджет на 2020 рік» (стаття 7) з 1 січня 2020 року для дітей віком до 6 років прожитковий мінімум становить 1779 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років - 2218 грн.

Отже, визначений судом розмір аліментів відповідає прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку, враховуючи сплату лише батька.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження сплати аліментів відповідачем в більшому розмірі та здійснення відповідних витрат на дитину.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За змістом ч.ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 2, 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що учасник цивільного процесу має право на відшкодування витрат пов`язаних з правничою допомогою.

Встановлено, що ОСОБА_1 звертаючись до суду із позовними вимогами просила стягнути з відповідача збитки у вигляді витрат на юридичні послуги в розмірі 7 570 грн.

На підтвердження зазначеного розміру надала Договір №Д-009 від 05.08.2020, укладений між нею та ТОВ «Київський центр правової допомоги». У п. 3 зазначеного договору визначена вартість надання юридичних послуг, зазначених у п. 1.2, яка становить 7 570 грн.

Пунктом 1.2. передбачено, що заявник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику наступні юридичні послуги: проект позовної заяви про призначення аліментів, консультації.

Також п. 3.3. встановлено, що у вартість юридичних послуг , зазначених у п. 1.2. цього Договору, включено: правовий аналіз ситуації, заснований на вивчені матеріалів і відомостей наданих замовником, підбір нормативно-правових актів, необхідних для складання документів, що становить 30% від вартості зазначеної в п.3.1. (а. с. 22).

Також ОСОБА_1 надано копії квитанцій на підтвердження оплати за надані послуги в розмірі 7 570 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження здійснення конкретних наданих послуг позивачу, а лише зазначено в договорі про надані послуги з консультування та підготовки позовної заяви.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката повинен бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання позову та подання його до суду, участі в судових засідання, ознайомлення з матеріалами справи та значенням справи для сторони.

Зазначена справа є малозначною та не відноситься до складних, судових засідань не проводилось.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інтонації про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн., враховуючи здійснення оцінки співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України та відсутності детального опису наданих послуг.

Встановлено, що у резолютивній частині оскаржуваного рішення зазначено, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.

Із мотивувальної частини рішення рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2020 року вбачається, що судом з відповідача на користь позивача стягнуто 1500 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановляється ухвала.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності. Питання про внесення виправлень може бути вирішено судом, що ухвалив рішення, як із власної ініціативи, так і за заявою осіб, які беруть участь у справі, і незалежно від того, чи виконано рішення, але в межах установленого законом строку, протягом якого воно може бути пред`явлено до примусового виконання. Внесення виправлень у судове рішення, яке не підлягає примусовому виконанню, строком не обмежено.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що судове рішення повинно бути точним. Помилки у тексті судового рішення, зумовлені арифметичними помилками або граматичними помилками (описками), що стосуються істотних обставин або ускладнюють виконання рішення, можуть бути усунуті судом, який ухвалив рішення або ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про постановлення ухвали від 10 листопада 2020 року, якою виправлено описку у вищевказаному рішенні викладено абзац 6 резолютивної частині таким чином: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500 грн.», оскільки зазначена описка впливає на належне виконання рішення суду.

За наведеного, вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2020 року та ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова