Провадження № 2/760/1448/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

27 січня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Шпори М.М.

позивача- ОСОБА_1

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду і просить:

- стягнути з відповідача різницю між сумою оцінки 230 801, 00 дол. США квартири, на яку було звернуто стягнення, та з урахуванням суми встановленого боргу у розмірі 37 092, 00 дол. США, що за середнім курсом на 03 серпня 2020 року становить 5 375 424, 75 гр.;

- стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання 2196 днів у розмірі 34 937,83 дол. США, що середнім курсом на 03 серпня 2020 року становить 969 524,78 гр.

Посилається в позові на те, що 28 січня 2011 року між ним та представником відповідача в особі ОСОБА_3 було укладено договір позики у розмірі 121 000, 00 дол. США, що на час укладення договору було еквівалентно 968 000, 00 гр.

Того ж дня в забезпечення виконання зобов`язання по договору позики було укладено договір іпотеки квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Вказана квартира належала йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 26 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літош В.П. за реєстровим № 8041.

07 жовтня 2014 року за заявою представника відповідача на підставі договору іпотеки за останнім було зареєстровано право власності на квартиру, тобто здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття її у власність.

19 листопада 2015 року він звернувся до суду з позовом про скасування державної реєстрації та визнання права власності на зазначену квартиру.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року позов був задоволений.

Зустрічний позов про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , про визнання недійсним правочину щодо набуття права власності, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності задоволено частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності за відповідачем на квартиру.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу та скасовано запис про державну реєстрацію права власності на квартиру.

Визнано право власності на квартиру за ним.

Стягнуто з нього на користь відповідача основну суму боргу за договором позики від 28 січня 2011 року в розмірі 971 068, 56 гр., що станом на 12 червня 2018 року еквівалентно 37 092, 00 дол. США.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного суду України від 24 червня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року залишено без змін.

За вказаними судовими рішеннями вартість спірної квартири, відповідно до висновку консалтингової фірми »Зорі України», становить 230 801, 00 дол. США.

Ринкова вартість в цьому висновку визначена для розрахунку банківської застави.

Постановою апеляційної інстанції встановлено, що залишок непогашеної заборгованості у нього перед відповідачем станом на 03 липня 2013 року і на день розгляду справи складає 296 736,00 гр. гр., що є еквівалентом 37 092, 00 дол. США .

В зв`язку з цим вважає, що відповідач має сплатити йому різницю між сумою оцінки квартири в розмірі 230 801, 00 дол. США, на яку було звернуто стягнення, та з урахуванням суми встановленого боргу у розмірі 37 092, 00 дол. США, що за середнім курсом на 03 серпня 2020 року становить 5 375 424, 75 гр. та 3% річних за період прострочення грошового зобов`язання 2196 днів у розмірі 34 937,83 дол. США, що середнім курсом на 03 серпня 2020 року становить 969 524,78 гр.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав.

Відповідач до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України.

Про причину неявки суд до відома не поставив.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

На виконання даної вимоги закону, на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено повідомлення про виклик відповідача до суду.

Повідомлення про розгляд справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України є належним повідомленням.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що були вжиті всі визначені законом заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи.

Ухвалою суду від 02 вересня 2020 року у справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

Станом на день ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом не скористався, відзив на позовну заяву не подав.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього та враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 546 ЦК України встановлює види забезпечення виконання зобов`язання та зазначає, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 586 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернуто стягнення.

За змістом ч. 2 ст. 583 ЦК заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Судом встановлено, що 28 січня 2011 року між позивачем та відповідачем, від імені якого діяв ОСОБА_3 , був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач отримав позику у розмірі 121 000, 00 дол. США.

В забезпечення виконання зобов`язання по договору позики було укладено договір іпотеки квартири за адресою АДРЕСА_1 .

07 жовтня 2014 року за заявою представника відповідача ОСОБА_3 було звернуто стягнення на спірну квартиру, як предмет іпотеки та було зареєстровано право власності відповідача на спірну квартиру.

19 листопада 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру та визнання за ним права власності на неї.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року був задоволений позов позивача, скасовано рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на квартиру та визнано за ним право власності на спірну квартиру.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове, яким у позові було відмовлено.

Постановою Верховного суду України від 24 червня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року залишено без змін.

Постановою Київського апеляційного суду встановлено, що сума неповернутої позивачем позики становить 296 736. 00 гр., що еквівалентно 37 092, 00 дол. США.

Даним судовим рішенням також встановлено, що вартість спірної квартири, на яку було звернуто стягнення за ініціативою відповідача, відповідно до висновку консалтингової фірми »Зорі України» станом на 27 грудня 2010 року становила 230 801, 00 долар США.

/ а.с. 6 - 36 /

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 3 ст.33 Закону України « Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У ч.ч.1, 3 ст.36 Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з ч.1,3 ст.37 даного Закону правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» у разі набуття права власності на майно іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених цим договором вимог іпотекодержателя.

Постановою Київського апеляційного суду, з висновками якого погодився Верховний суд, встановлена вартість спірної квартири в розмірі 230 801, 00 дол. США.

Цим же судовим рішенням встановлено, що залишок непогашеної заборгованості позивача перед відповідачем станом на 03 липня 2013 року і на день розгляду справи складає 296 736,00 гр., що є еквівалентом 37 092, 00 дол. США.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що відповідач не виплатив різницю між ринковою вартістю квартири і розміром боргу.

Виходячи з цього, сума перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя становить 193 709, 00 дол. США (230 801, 00 дол. США - 37 092, 00 дол. США = 193 709, 00 дол. США).

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення.

З договору позики вбачається і це підтвердив позивач, що предметом позики була іноземна валюта - долари США.

За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц / провадження № 14-446цс18 / від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Велика Палата прийшла до висновку, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Звертаючись до суду і всудовому засіданні позивач просить стягнути з відповідача суму боргу в валюті позики.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Отже, передумовою для стягнення пені, інфляційних збитків та трьох відсотків річних є порушення виконання грошового зобов`язання відповідачем.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач звертаючись до суду надав розрахунок річних за 2196 днів прострочення, а саме з моменту звернення відповідачем стягнення на предмет іпотеки, згідно з яким дана сума становить 34 937, 83 дол. США.

Право суду стягувати неустойку та річні в іноземній валюті передбачено і постановою Великої Палати Верховного Суду в справі № 761/26293/16-ц від 20 березня 2019 року, яка, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

Відповідач, не з`явившись до суду та не надавши відзив, приведений розрахунок не спростовував, свого розрахунку не надав.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10 930, 40 гр. судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

Керуючись ст. 99 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 192, 392,533, 546, 548, 583, 586, 625, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст.33,36,37,39 Закону України « Про іпотеку», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 102, 106, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280-288 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 / адреса: АДРЕСА_2 , ІН НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_1 / адреса: АДРЕСА_3 , ІН НОМЕР_2 / 193 709, 00 доларів США боргу, 34 937, 83 долари США річних та 10 930, 40 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 04 лютого 2021 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва