Провадження № 2/369/624/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2021 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Моргун А.Д.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.10.2007 року, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.01.2020 року у справі № 369/8371/19, яке набрало законної сили 03.03.2020 року, шлюб між нею та відповідачем розірвано. За час шлюбу подружжям у спільну сумісну власність було придбано однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 52 кв.м., житловою площею 21,7 кв.м. Квартира на праві власності зареєстрована за відповідачем.

Враховуючи викладене, позивачка ОСОБА_1 просила у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52 кв.м., житловою площею 21,7 кв.м. та залишити квартиру у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6155,37 грн..

У судове засідання позивачка не з`явилась, представник позивача надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримав та просив задовольнити.

У судове засідання відповідач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав та не заперечував проти його задоволення.

У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.10.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів 13.10.2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 9, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 13.10.2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 12.06.2012 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.01.2020 року у справі № 369/8371/19, яке набрало законної сили 03.03.2020 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Син постійно проживає з позивачкою, повністю знаходиться на її утриманні, що підтверджується Довідкою № 763 від 20.11.2020 року.

25.05.2016 року за час шлюбу подружжям у спільну сумісну власність було придбано однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 52 кв.м., житловою площею 21,7 кв.м.

Квартира на праві власності зареєстрована за відповідачем, що підтверджується Інформаційною довідкою № 232902935 від 17.11.2020 року.

Згідно Технічного паспорту на квартиру від 14.03.2014 року вказано, що квартира за адресою АДРЕСА_1 розташована на 5 поверсі, 5 поверхового будинку та складається з 1 кімнати жилою площею 21,7 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 2,7 кв.м.; кухні площею 7,1 кв.м., вбиральні (сполученої) площею 3,9 кв.м., коридору площею 5,1 кв.м., гардероб площею 9,0 кв.м.; загальна площа квартири 52,0 кв.м., висота приміщень 2,82 м.

Таким чином, предметом поділу по даній справі є однокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 52 кв.м., житловою площею 21,7 кв.м..

Згідно ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку; встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч. 1, 3 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України вказано, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Змістом ч. 1, 2 ст. 68 Сімейного кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або" шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. З ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово- будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

В ст. 368 Цивільного кодексу України вказано, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1,2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що відповідно до п. 22 Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК ( 2947-14 ) та ст. 372 ЦК ( 435-15 ). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до п. 25 Постанови: вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК (2947-14) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК (435-15), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Виходячи з вищевикладеного, суд зазначає, що квартира, яка набута сторонами під час шлюбу - є спільним сумісним майном позивача та відповідача та відповідно підлягає поділу між ними порівну із залишенням квартири у їх спільній частковій власності, а тому позов підлягає задоволенню.

Згідно ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Керуючись ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 15, 16, 368, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 52 кв.м., житловою площею 21,7 кв.м., та залишити квартиру у спільній частковій власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з державного бюджету 50 відсотків судового збору у розмірі 3 077,69 грн. (три тисячі сімдесят сім гривень 69 копійок).

Інформація про позивача: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ), місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ), місце проживання: АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.М. Ковальчук