Постанова

Іменем України

27 січня 2021 року

м. Київ

справа № 1027/2750/12

провадження № 61-11160св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: орган опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області, ОСОБА_2 ,

позивач (за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»та ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року у складі судді Соловей Г. В. та постанову Київського апеляційного суду від 06 травня 2019 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Панченка М. М.,

у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи: орган опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області, ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2012 рокупублічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного договору від 15 вересня 2006 року № KIF0GK00832571 ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 43 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 вересня 2021 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 15 вересня 2006 року, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 32 загальною площею 68,20 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмета іпотеки дорівнює 271 437,50 грн.

Посилаючись на те, що у зв`язку із значними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, за відповідачем станом на 24 квітня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 42 762,08 дол. США, банк просив:

в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру загальною площею 68,20 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки б/н від 15 вересня 2006 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу;

виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані і проживають у зазначеній квартирі, зі зняттям з реєстраційного обліку у органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири, а також стягнути з відповідача судові витрати.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» та просив визнати недійсним кредитний договір від 15 вересня 2006 року № KIF0GK00832571, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Зустрічний позов мотивований тим, що банк при формулюванні умов кредитного договору порушив критерій справедливості, кредитний договір від 15 вересня 2006 року № KIF0GK00832571 укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та прав ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг, зокрема: під час укладання вказаного кредитного договору позичальнику не було надано у чіткій та зрозумілій формі інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. Крім того, надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором (частина перша статті 1054 ЦК України), тому така дія не є самостійною послугою, що підлягає оплаті позичальником, а тому встановлення банком винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми наданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту (згідно пункту 3.11) та винагороди за проведення додаткового моніторингу (згідно пункту 6.2) у пункті 1.1 кредитного договору суперечить вимогам закону.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить повної інформації про складові, а саме відсутні підтвердження щодо розрахунку комісії, яка є складовою суми заборгованості, а наданий до суду відповідачем висновок експерта містить висновок про існування заборгованості за відповідачем, однак вона є відмінною від заборгованості, зазначеної в позові і вказана різниця не була спростована шляхом надання висновку експертизи або іншими належними доказами з боку позивача, при цьому відповідачем та його представником заперечувався розрахунок заборгованості, наявність заборгованості та її складові підлягають врахуванню при здійсненні продажу предмета іпотеки, а тому вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягає. Крім того, позовна вимога про виселення відповідача та інших осіб є похідною вимогою від звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому теж не підлягає задоволенню. Стосовно зустрічного позову суд зробив висновок, що ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 травня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року скасовано.

Ухвалено по справі нове рішення, яким у задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що не вживши заходів щодо залучення до участі у справі у якості відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , розглянувши спір про звернення стягнення та виселення у їх відсутність, суд першої інстанції вирішив питання про права і обов`язки дітей відповідача, що унеможливлює суд апеляційної інстанції встановити фактичні обставини справи в порядку статей 263, 264, 265 ЦПК України. За таких обставин, рішення суду в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи. З урахуванням повноважень, передбачених положеннями ЦПК України, апеляційний суд ухвалив рішення про відмову в задоволенні первісного позову.

Крім того, вимоги про визнання недійсним пункту 1 кредитного договору від 15 вересня 2006 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в частині умов про сплату ОСОБА_1 щомісяця за обслуговування кредиту 0,21 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, як несправедливих, підлягають задоволенню, проте у позові в цій частині слід відмовити за спливом позовної давності. Інші положення договору не суперечать положенням цивільного законодавства. ОСОБА_1 не скористався своїм правом, передбаченим пунктом 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо можливості відкликання згоди на укладання кредитного договору протягом 14 календарних днів з моменту отримання примірника укладеного договору без пояснення причин. З огляду на викладене, апеляційний суд вважав необґрунтованими, безпідставними твердження апеляційної скарги про те, що кредитний договір в частині типу відсоткової ставки та орієнтовної сукупної вартості кредиту, а також вартості послуги з оформлення договору про надання кредиту й витрат на страхування укладено шляхом введення банком ОСОБА_1 в оману.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні первісних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення скасувати і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині залишити без змін.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким визнати недійсним спірний кредитний договір, скасувати постанову суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 і залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції, а також змінити постанову суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк», зазначивши у мотивувальній частині про відсутність права вимоги у ПАТ КБ «ПриватБанк» за вказаним позовом.

Рух касаційних скарг в суді касаційної інстанції

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк», витребувано її з Фастівського міськрайонного суду Київської області.

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1

09 грудня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 12 січня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 січня 2021 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Ткачук О. С.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суд першої інстанції у порушення вимог закону не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, оскільки не залучив до участі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які на час розгляду справи були зареєстровані у спірній квартирі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме обставин, якими обґрунтовані зустрічні позовні вимоги, введення ОСОБА_1 в оману при укладанні оспорюваного кредитного договору, зокрема внаслідок недослідження судами зібраних у справі доказів. Право на звернення стягнення на предмет іпотеки належить виключно іпотекодержателю, відомості щодо якого зареєстровано у державному реєстрі іпотек, оскільки відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Суди попередніх інстанцій не врахували правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 1111/6765/12 (провадження № 61-13248св18).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що зустрічний позов поданий в межах строку позовної давності протягом одного місяця, як тільки у серпні 2018 року ОСОБА_1 , отримавши консультацію у адвоката, дізнався про порушення свого права.

Доводи інших учасників справи

У серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначає, що доводи вказаної касаційної скарги є необґрунтованими, а касаційна скарга такою, що підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 15 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір № KIF0GK00832571, згідно з умовами якого, відповідач отримав кредит у розмірі 43 000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення 14 вересня 2021 року (т. 1 а. с. 12).

Відповідно до пункту 1 договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 15 вересня 2006 року по 14 вересня 2021 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 43 000,00 дол. США на наступні цілі: купівля квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а також у розмірі 6 450,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках згідно порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21 % від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 вказаного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2 договору. Періодом сплати вважати період з «21» по «27» число кожного місяця.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 15 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, що належить йому на праві приватної власності, а саме: кв. № 32 загальною площею 68,20 кв. м, я ка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 13).

Згідно пункту 11 вказаного договору іпотеки сторони визначили, що ціна предмета іпотеки становить 271 437,50 грн.

14 квітня 2016 року ТОВ «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» відступлено на користь покупця - ПАТ КБ «ПриватБанк» право вимоги за вказаним кредитним договором, що підтверджується договором викупу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити. Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» знову набуло право вимоги за вказаним кредитним договором (т. 4 а.с. 2 - 94).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо первісного позову

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Як вбачається з матеріалів справи, банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотекиі виселення.

При цьому, у пункті 27 договору іпотеки сторони досягли домовленості про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, а також продаж предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснювати всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Суди попередніх інстанцій не звернули на наявність у іпотечному договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» та не врахували, що відсутні підстави для задоволення позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав як іпотекодержателя.

Судовий спосіб звернення стягнення застосовується у випадку, коли позасудове врегулювання не привело до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі. Відповідних доказів, які б підтверджували виникнення перешкод для іпотекодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки, позивачем (за первісним позовом) суду не подано. Отже, позивач (за первісним позовом) не обґрунтував порушення, невизнання або оспорення права, за захистом якого він звернувся до суду.

Таким чином, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, а тому у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно відмовити саме з таких підстав.

Крім того, оскільки позовні вимоги про виселення є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, то такі вимоги також не підлягають задоволенню щодо відповідача ОСОБА_1 .

Щодо доводів ПАТ КБ «ПриватБанк» про незалучення до участі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_3 необхідно зазначити, що незважаючи на вказівки касаційного суду, викладені у постанові від 06 червня 2018 року (т. 2 а.с. 8-зв.), при новому розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача зазначив, що позовні вимоги є конкретизованими та уточненню не підлягають (т. 3 а.с. 63).

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного процесу суд не вправі з власної ініціативи залучити до участі у справі співвідповідачів.

Доводи касаційної скаргиОСОБА_1 про неврахування висновків, які викладені у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 1111/6765/12 (провадження № 61-13248св18) є безпідставними, оскільки у вказаній постанові зазначено, що у банка ні на час подання позову, ні на час ухвалення заочного рішення не було права вимоги за спірним договором іпотеки, а у цій справі на момент ухвалення рішення у ПАТ КБ «ПриватБанк» було право вимоги, так як 14 квітня 2016 року ТОВ «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» відступило на користь покупця - ПАТ КБ «ПриватБанк» право вимоги за вказаним кредитним договором, що підтверджується договором викупу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити (т. 4 а.с. 2-94).

Отже, у справі № 1111/6765/12 (провадження № 61-13248св18) наявні інші фактичні обставини, оскільки право вимоги у банку було відсутнє на момент постановлення судом рішення у справі.

Враховуючи вищезазначене, ПАТ КБ «ПриватБанк» знову набуло право вимоги за вказаним кредитним договором, а тому доводи касаційної скарги в частині відсутності у ПАТ КБ «ПриватБанк» права вимоги не заслуговують на увагу, оскільки на час постановлення рішення судом першої інстанції банк у будь-якому випадку мав би бути залучений до участі у справі як правонаступник іпотекодержателя.

Щодо зустрічного позову

Згідно з частинами першою - третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину внаслідок обману передбачені статтею 230 ЦК України.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 11 січня 2020 року у справі № 761/22687/17 (провадження № 61-6502св19).

Лише в разі встановлення цих обставин норми статей 203, 230 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Нормами цивільного законодавства України передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсними окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Стаття 217 ЦК України передбачає недійсність окремої частини правочину, яка не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Оскільки, згідно з умовами укладеного між сторонами кредитного договору від 15 вересня 2006 року банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Кредитний договір № KIF0GK00832571, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 15 вересня 2006 року, містить положення, яким, окрім іншого, передбачено сплату ОСОБА_1 щомісяця за обслуговування кредиту 0,21 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що сплата коштів за обслуговування кредиту, тобто коштів, які супроводжують кредит та винагороди за проведення додаткового моніторингу, є несправедливою умовою кредитного договору, яка підлягає визнанню недійсною.

Разом із тим, колегія суддів Верховного Суду частково не погоджується із таким висновком суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зроблено висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок».

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду

від 09 вересня 2020 року у справі № 297/1804/15-ц (провадження № 61-16112св19), від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц (провадження № 61-37843св18), від 03 червня 2020 року у справі № 344/13147/16-ц (провадження № 61-38251св18).

Таким чином, Верховний Суд робить висновок про те, що послуга з надання споживчого кредиту є діяльністю банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідає змісту кредитних правовідносин.

Виходячи із принципів справедливості та добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами.

У спірному кредитному договорі від 15 вересня 2006 року, що є предметом розгляду цієї справи, пунктом 1 передбачено сплату ОСОБА_1 щомісяця за обслуговування кредиту 0,21 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 15 вересня 2006 року № KIF0GK00832571, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним у цілому спірного договору, суди не звернули уваги на те, що зазначена винагорода є платою за послуги, що супроводжують кредит, тому положення договору, які передбачають її сплату, є нікчемними.

Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. Із такими вимогами ОСОБА_1 до суду не звертався. Суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, а тому помилився щодо мотивів відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційних скарг АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 травня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи: орган опіки та піклування Фастівської міської ради Київської області, ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення та в зустрічному позові ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко Є. В. Петров О. С. Ткачук