ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2039/21 Справа № 932/2013/20 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Демченко Е.Л.

за участю секретаря Мазур Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні приватизації житла

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні приватизації житла, в якій позивач просила зобов`язати відповідача підготувати проект розпорядження органу приватизації про передачу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідно до вимог законодавства та передати цей проект органу приватизації. В обґрунтування поданої позовної заяви, позивач зазначила, що 19.12.2006 року, будучи працівником ДП Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова (далі - ПМЗ), вселилась у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . На жаль, працівник, який виписував ордер свідомо чи випадково зазначив, що вселення відбувається у гуртожиток, натомість приміщення, у якому мешкає позивач, ніколи статус гуртожитку не мало, а завжди було ізольованою квартирою. 26.02.2007 року позивач була зареєстрована у встановленому законом порядку у зазначеній квартирі. 09.08.2010 року позивачу було видано другий ордер, вже на житлову площу, а не на гуртожиток, як працівнику ПМЗ на ту саму квартиру, але вже на постійній основі. Також, 12.08.2010 року, позивач була зареєстрована на постійній основі відповідно до виданого ордеру. 26.11.2014 року Дніпровська міська рада рішенням № 24/58 прийняла на свій баланс будинок у якому розташована зазначена квартира. У подальшому, 18.02.2016 року вказаний будинок був переданий на баланс КП «Жилсервіс-1», яке уклало з позивачем договір найму житлового приміщення. Протягом усього часу проживання у квартирі з 2006 р. по теперішній час, ні попередній балансоутримувач, який дозволив вселення позивача у квартиру, ні новий балансоутримувач, не пред`являли жодних претензій та не ставили під сумнів законність користування позивачем займаним приміщенням. В жовтні 2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою про передачу у приватну власність квартири, яку вона займає. Однак, 31.10.2019 року на адресу позивача надійшла відповідь директора Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, згідно якої позивачу фактично відмовлено у подальшому оформлені права на приватизацію з посиланням на те, що наданий ордер не був оформлений належним чином, зокрема був виданий на жилу площу у гуртожитку. Зазначену відмову вважає неправомірною та такою, що порушує її права, у зв`язку з чим, остання вимушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою (а.с. 2-6).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради про усунення перешкод у здійсненні приватизації житла - відмовлено (а.с. 96-98).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.103-108).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 19.12.2006 року на ім`я позивача був виданий ордер № 000013 на житлову площу в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , ожп (окреме житлове приміщення) к.59 (а.с.9).

Позивач ОСОБА_1 26.02.2007 року зареєстрована за вказаною адресою, що підтверджується відміткою в її паспорті громадянина України ( АДРЕСА_3 ) (а.с.7, зворот).

В свою чергу, 09.08.2010 року позивачу було видано другий ордер, вже на житлову площу в житловій будівлі, за адресою: АДРЕСА_4 , як працівнику ПМЗ (а.с.12).

Також, з 12.08.2010 року, ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , на постійній основі відповідно до виданого ордеру, що підтверджується відміткою в її паспорті громадянина України (а.с.8).

Згодом, 26.11.2014 року Дніпровська міська рада рішенням № 24/58 прийняла на свій баланс будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.14).

У подальшому, 18.02.2016 року, відповідно до Наказу №34 від 18.02.2016 року вказаний будинок був переданий на баланс КП «Жилсервіс-1» (а.с.15-16).

Згодом, між ОСОБА_1 та КП «Жилсервіс-1» 25.01.2016 року укладено договір найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-19).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 134903196 від 20.08.2018 року, 05.06.2018 року право власності на будинок по АДРЕСА_5 , у якому знаходиться квартира, у якій мешкає позивач, зареєстровано за Дніпровською міською радою (а.с.20).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернулася до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_6 .

Однак, 31.10.2019 року на адресу позивача надійшла відповідь директора Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, згідно якої останній фактично відмовлено у подальшому оформлені права на приватизацію.

Листом Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 3/16-4103 від 31.10.2019 року ОСОБА_1 було повідомлено, що її заява не може бути розглянута з тих підстав, що документи, додані до заяви, оформлені неналежним чином, а саме було зазначено, що наданий позивачем ордер не був оформлений належним чином, зокрема ордер №000066 від 19.12.2006 року було видано на жилу площу у гуртожитку, в той час як заявником було подано заяву про приватизацію ізольованої квартири, що суперечить зазначеному ордеру в частині статусу займаного приміщення (а.с.21).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не передбачено діючим законодавством.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до ст. 47 Конституції України кожен громадянин має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

У відповідності зі ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

За правилами, встановленими ч.1-3 ст.8 Закону України від 19.06.1992 року №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482-XII), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Частиною 1 ст.2 Закону №2482-XII передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно з ч.10, 11 ст.8 Закону № 2482-XII органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Відповідно до п. 17 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Відповідно до п. 18 вказаного Положення громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Обов`язок органів державної влади, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України проголошений ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Рішенням Конституційного суду України від 10 червня 2010 року №15-уп/2010 дано тлумачення розуміння ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та зазначено, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано (в одній чи кількох квартирах, будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатковою квадратних метрів на сім`ю.

Як вбачається із матеріалів справи, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради листом відмовив у наданні адміністративної послуги приватизації квартири за заявою ОСОБА_1 , з тих підстав, що надані документи (ордер) не були оформлені належним чином, зокрема наявних відмінностей у статусі житлового приміщення у ордері та заяві ОСОБА_1 (житлова площа у гуртожитку ізольована квартира).

Позивач, обґрунтовуючи позовну заяву, посилалась на те, що будинок, у якому розташована квартира, не мав статусу гуртожитку та наполягала на неможливості самостійного усунення зазначеної відмінності у ордері та неможливості усунення недоліку органом, що видав ордер. А тому просила суд зобов`язати відповідача підготувати проект розпорядження органу приватизації про передачу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідно до вимог законодавства та передати цей проект органу приватизації.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами, встановленими частинами 1, 3 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 5 ЦПК визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту порушеного права встановлено частиною 2 статті 16 ЦК, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено.

При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦК у поєднання з частиною 2 статті 5 ЦПК.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неналежність обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, оскільки в порядку цивільного судочинства не передбачено можливості зобов`язання органів державної влади та місцевого самоврядування до вчинення певних дій.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта на те, що висновок суду про обрання позивачем неналежного способу захисту відповідно до ст. 16 ЦК України є необґрунтованим, колегія суддів до уваги не приймає, так як вони є безпідставними і спростовуються вказаними висновками суду.

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що будинок, у якому розташована квартира, не має статусу гуртожитку, а самостійно усунути відмінності у ордері вона не має можливості, колегія судів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Визначення терміну технічна помилка міститься у ряді нормативних актів. Найчастіше технічна помилка визначається як описка, друкарська, граматична, арифметична помилка при вчиненні тієї чи іншої дії в залежності від напрямку, який регулює відповідний акт. Такі норми містяться зокрема у Законах України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також у Постановах КМУ № 881 та № 882 від 30.11.2016; № 916 від 07.12.2016; № 979 від 21.12.2016; № 599 від 14.04.2017 та інших.

За загальним правилом позасудовий спосіб виправлення помилок у документах відбувається шляхом звернення до органу, що видав документ. Такий орган може виправити помилку лише у тому разі, якщо в документах, на підставі яких він видавався, даної помилки не було, і помилка була допущена саме з вини органу, який видав документ (у разі виявлення орфографічних або технічних помилок).

У разі, якщо ж в документах на підставі яких видано документ також наявна помилка, виправлення такої помилки відбувається лише у судовому порядку.

Оскільки законодавство, яке регулює діяльність органу приватизації, яким в даному випадку є Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, прямо не забороняє приймати у провадження документи, які мають належним чином застережені виправлення, можна зробити висновок, що у разі допущення орфографічної або технічної помилки при складанні документу уповноважена особа органу, що здійснив оформлення та видачу ордеру може виправити таку помилку та зробити відповідне застереження про це, засвідчивши виправлення своїм підписом та печаткою.

Статтями 651-654 ЦК України передбачені підстави та порядок внесення змін до договору. Зокрема зазначено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже необхідності (вимоги) виправлення технічної або орфографічної помилки, якщо не змінюються умови договору, шляхом укладання договору про внесення змін цивільне законодавство України не передбачає.

Оскільки, апелянт наполягає на обставинах, що будинок не мав статусу гуртожитку, нею не було надано ані суду 1 інстанції а ні суду апеляційної інстанції доказів звернення з відповідним питанням до особи/організації, яка видала Ордер № 000013 від 19.12.2006 року та відсутності у нього можливості внести до документу відповідні виправлення, а саме доказів звернення до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. А.М. Макарова» та відмови зазначеної організації у внесенні виправлень до Ордеру, а тому таке звернення до суду з позовом про зобов`язання Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради підготувати проект розпорядження органу приватизації про передачу квартири є передчасним.

Крім того, судом 1 інстанції вірно зазначено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу приватизації житлового фонду.

Однак Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради не було розглянуто заяву по суті, а листом було повідомлено позивача про недоліки в оформленні документів, а не прийнято рішення по суті про відмову у приватизації житлового приміщення.

Апелянт під час розгляду справи не скористався наданими йому правами, не обґрунтував позовні вимоги та апеляційну скаргу, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: