_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/410/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

секретар - Кирикова О.О.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_2

до ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 20.08.2020 року звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_2 за договором позики від 15.12.2017 року, в сумі 700421,53 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 15.12.2017 між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав в позику грошові кошти в сумі 685250,15 грн., що згідно курсу НБУ станом на день передання коштів дорівнювало еквіваленту 25000 доларів США. Тієї ж дати, з метою виконання зобов`язань за вказаним договором позики, між позивачем та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_4 передала позивачеві в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

22.11.2018 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін до договору позики, відповідно до умов якого, сторонами змінено строк виконання позичальником зобов`язань з повернення позики до 22.11.2019 року. У зв`язку з чим, сторонами також були внесені відповідні зміни до іпотечного договору.

Як стверджує позивач, відповідачем ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором позики не виконані, грошові кошти отримані в позику не повернуті, внаслідок чого станом на 18.08.2020 року, заборгованість ОСОБА_3 за вказаним договором складає у загальному розмірі 700421,53 грн., яка складається: заборгованості за договором в сумі - 685250,15 грн.; трьох відсотків річних в сумі 15171,38 грн.

Внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, 10.08.2020 року позивачем на адресу ОСОБА_3 , як боржника, та ОСОБА_4 , як іпотекодавця, а також додатково на адресу за місцем розташування предмета іпотеки, було направлено вимогу за вих. № 10/08/2020 від 10.08.2020 р. про усунення порушень Договору позики грошових коштів від 15 грудня 2017 року, повернення грошових коштів (сплату заборгованості) та сплату трьох процентів річних. У зазначеній вимозі, позивачем попереджено відповідачів, зокрема, що у разі, якщо у тридцятиденний строк з дня вручення даної вимоги, відповідна заборгованість не буде погашена, позивач вправі прийняти рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки, в порядку та на підставі ст. ст. 36, 37, 38, 39 ЗУ «Про іпотеку» та Іпотечного договору.

Зазначена вимога відповідачами виконана не була, за наслідком чого позивач вимушений звернутись до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11.09.2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

16.11.2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні, яке призначене на 01.02.2021 року, представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Відповідачі по справі у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, шляхом надсилання копії ухвали суду про відкриття провадження по справі, копії позовної заяви з додатками до неї, разом з судовою повісткою на адреси зареєстрованого місця проживання, які встановлені у відповідності до відповіді з відділу адресної довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, якими є: ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 зщареєстрвоаний за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідачами не повідомлено суд про поважність причин неявки, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, відповідачі не скористались.

Однак, суд зазначає, що 01.10.2020 року до суду надійшла заява від ОСОБА_4 про ознайомлення з матеріалами справи, однак остання, після відповідного звернення до суду, також не скористалась своїм правом на ознайомлення з матеріалами справи.

За наслідком викладеного, суд доходить до висновку, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, повторно не з`явились до судового засідання без поважних причин, не надавши відзиву на позовну заяву.

Частиною 2 статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою;

4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази;

5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;

6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки;

7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Частиною 4 вказаної статті встановлено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Судом також враховується, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідачів по справі.

Заслухавши пояснення представника позивача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 , як позикодавець, передав позичальнику ОСОБА_3 в позику грошові кошти в сумі 685250,15 грн., що згідно курсу НБУ станом на день передання коштів, складало еквівалент 25000 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві в строк до 15.06.2018 року.

Відповідно до пункту 4 договору, сторони обумовили, що в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України, позичальник зобов`язався повернути суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентну 25000 доларів США, за офіційним курсом НБУ на день платежу.

Згідно з п.7 договору, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та три відсотки річних від простроченої суми.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за вказаним договором позики, 15 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., зареєстрований в реєстрі за №4774.

За умовами вказаного договору, іпотекодавець ОСОБА_4 передала в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_2 у якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором позики грошових коштів, нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №6568, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №23565446.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки за №107741387 від 15.12.2017 року, 15.12.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. було проведено державну реєстрацію іпотеки квартири АДРЕСА_1 , іпотекодержателем якої зазначено ОСОБА_2 .

22 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін до договору позики грошових коштів, відповідно до умов якого сторони змінили пункт 5 договору позики від 15 грудня 2017 року та виклали в наступній редакції, відповідно до якої позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 22.11.2019 року.

За наслідком внесених змін до договору позики, тієї ж дати 22.11.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., зареєстрований в реєстрі за №4724, за умовами якого сторони внесли зміни до п.1.3.1 іпотечного договору від 15 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., зареєстрованого в реєстрі за №4774, в частині зміни строку виконання основного зобов`язання до 22.11.2019 року.

Як стверджує позивач, у зазначений в договорі позики від 15.12.2017 року, з урахуванням внесених до нього змін, строк 22.11.2019 року ОСОБА_3 свої зобов`язання не виконав, грошові кошти отримані в позику не повернув.

10.08.2020 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вимогою за вих. №10/08/2020 про усунення порушень договору позики грошових коштів від 15.12.2017 року, повернення грошових коштів (сплату заборгованості), сплати трьох відсотків річних, в якій відповідачам роз`яснено обов`язок сплатити заборгованість за договором позики від 15.12.2017 року, у тридцятиденний термін з дня отримання цієї вимоги, в іншому випадку ОСОБА_2 зазначив, що буде вимушений звернути стягнення на предмет іпотеки.

У вимозі позивачем зазначено, що заборгованість ОСОБА_3 за договором позики від 15 грудня 2017 року, станом на 10.08.2020 року, становить в сумі 706099 гривень 79 копійок, яка складається з: заборгованості за договором позики в сумі 691215,00 грн.; трьох відсотків річних в сумі 14884,79 грн.

З наданих до суду доказів вбачається, що зазначена вимога була належним чином скерована на адреси зареєстрованого місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та за адресою місцезнаходження предмета іпотеки.

Як вбачається, відповідачами вимога виконана не була, доказів в спростування зазначених обставин з боку відповідачів до суду не надано.

Відповідно до наданого до суду розрахунку заборгованість, станом на 18.08.2020 року заборгованість ОСОБА_3 за договором позики від 15 грудня 2017 року складає в сумі 700421 гривня 53 копійки, яка складається з: заборгованості за договором позики в сумі 685250,15 грн.; трьох відсотків річних в сумі 15171,38 грн.

З урахуванням неналежного виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за договором позики від 15.12.2017 року, разом з укладеною додатковою угодою до неї, позивач був вимушений звернутись до суду з цим позовом.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 12 Закону визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Частина 1 статті 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

В силу вимог ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення відповідних виконавчих дій.

Пунктом 2.4.7 договору іпотеки сторони передбачили, що іпотекодержатель, має право у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України, зокрема, Законів України «Про іпотеку», тощо.

Пунктом 4.1 договору іпотеки встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених основним зобов`язанням, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.5 вказаного договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлення невиконання відповідачем ОСОБА_3 умов договору позики від 15.12.2017 року, разом з договором про внесення змін до нього від 22.11.2018 року, за наслідком чого виникла заборгованість, яка станом на 18.08.2020 року складає в загальній сумі 700421,53 грн., оскільки зобов`язання за вказаним договором сторонами були забезпечені іпотекою, договір іпотеки містить вказівку на те, що звернення стягнення здійснюється, в тому числі, й на підставі рішення суду, суд вважає, що позивачем вірно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, останній має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, за наслідком чого слід в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_2 за договором позики грошових коштів, укладеним 15 грудня 2017 року з ОСОБА_3 , в сумі 700 421,53 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру під номером АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення відповідних виконавчих дій.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України Про іпотеку передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Позивачем не визначено початкову ціну предмета іпотеки.

Однак, суд зазначає, що в іпотечному договорі сторони визначили ціну предмета іпотеки у розмірі 690000,00 грн. (п.1.2).

З урахуванням визначеної сторонами ціни предмета іпотеки, положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку», суд вважає за необхідне визначити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому 690000,00 грн.

Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що виходячи зі змісту поняття ціна, як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України Про іпотеку можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України Про іпотеку встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України Про виконавче провадження сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.(Велика Палата Верхового Суду , справа 235/3619/15-ц від 21 березня 2018 року.)

Отже, зазначення в рішенні суду початкової ціни, не перешкоджає боржнику у спосіб та порядку визначеному положеннями Закону України Про виконавче провадження та Закону України Про іпотеку вимагати переоцінки майна під час вчинення виконавчих дій.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи в сукупності та надаючи оцінку кожному доказу окремо, суд вважає позов ОСОБА_2 обґрунтованим та підлягаючим до задоволення.

Відповідно ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Задовольняючи вимоги позивача, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідачів на користь позивача у рівних частинах з кожного судовий збір у загальному розмірі 7004,22 грн., який позивач сплатив у відповідності до платіжного доручення №348 від 20.08.2020 року.

Одночасно позивачем заявлено вимогу про відшкодування витрат понесених на правничу допомогу в сумі 77046,37 грн.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до ч. 1-3 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Досліджуючи надані документи, суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 4 ст.137 ЦПК України, тобто розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.ч.2, 3 ст.30 вищевказаного Закону).

Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію обґрунтованих дій учасника процесу, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Але, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо однак, вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Дослідивши надані до суду документи, судом встановлено, що здійснював представництво інтересів позивача у справі за вищевказаним позовом Адвокатське об`єднання «СІ.ЕЛ.ЕС», на підставі договору №15 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 13.08.2019 року.

18.08.2020 року між позивачем та АО «СІ.ЕЛ.ЕС» було укладено додаткову угоду №3 до Договору №15 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 13.08.2019 року, відповідно до умов якої сторони встановили, що АО надає послуги з правової допомоги в рамках спору зі стягнення заборгованості ОСОБА_3 за договором позики від 15.12.2017 року.

Сторони визначили, що гонорар АО визначається у сумі, що дорівнює 10% від ціни відповідного позову та становить 70042,15 грн.

Сторони погодили, що сума гонорару, визначеного у п.2 даної Додаткової угоди, сплачується клієнтом у наступному порядку: 50% протягом одного календарного місяця з дати подання позову АО; решта суми сплачується клієнтом до дати винесення судом першої інстанції рішення по суті справи, але не пізніше ніж протягом 10 календарних днів з дати винесення відповідного судового рішення.

Відповідно до акту-рахунку №2 від 20.10.2020 року, позивачеві надано рахунок для сплати 50% гонорару за договором №15 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 13.08.2019 року в сумі 35021,08 грн. та суми судового збору у розмірі 7004,22 грн., що в загальній сумі складає 42025,30 грн.

Відповідно до платіжного доручення №32 від 22.10.2020 року ОСОБА_2 сплачено суму у розмірі 42025,30 грн.

Відповідно до акту приймання-передачі професійної правничої (правової) допомоги за договором №15 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 13.08.2019 року, укладеним 14.12.2020 року між АО «СІ.ЕЛ.ЕС» та ОСОБА_2 , вбачається, що АО «СІ.ЕЛ.ЕС» виконало, а ОСОБА_2 прийняв надані послуги за договором №15 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 13.08.2019 року та зобов`язаний сплатити 50% розміру гонорару.

Отже, як вбачається, позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі у розмірі 70042,15 грн., про які зазначав у орієнтованому розрахунку судових витрат, зазначеного у позові.

Частинами 5-6 статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачі під час розгляду справи не надали до суду жодних заперечень та/або клопотань про зменшення розміру витрат понесених позивачем на правову допомогу.

Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, суд приймає вказані в рахунку розміри фактичних витрат за надання правничої допомоги.

Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Задовольняючи вимоги позивача, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідачів на користь позивача у рівних частинах з кожного витрати понесені на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 70042,15 грн.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 267, 273, 352-354 ЦПК України, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за договором позики грошових коштів від 15 грудня 2017 року, разом з договором про внесення змін до договору позики грошових коштів від 22 листопада 2018 року, яка станом на 18.08.2020 року складає в сумі 700421 (сімсот тисяч чотириста двадцять одна) гривня 53 (п`ятдесят три) копійки, яка складається з: заборгованості за договором позики 685250 (шістсот вісімдесят п`ять тисяч двісті п`ятдесят) гривень 15 (п`ятнадцять) копійок; трьох відсотків річних за період прострочення 15171 (п`ятнадцять тисяч сто сімдесят одна) гривня 38 (тридцять вісім) копійок, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 15 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., зареєстрованого в реєстрі за №4774, та договором про внесення змін до іпотечного договору від 22 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., зареєстрованого в реєстрі за №4724, нерухоме майно квартиру АДРЕСА_7 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Л.М., зареєстрованого в реєстрі за №6568, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №23565446, шляхом реалізації на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче за звичайних ринкових цін, вартість якого відповідно до іпотечного договору від 15 грудня 2017 року становить в сумі 690 000 (шістсот дев`яносто тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , у відшкодування судових витрат, а саме витрат понесених зі сплати судового збору в сумі 3502 (три тисяч п`ятсот дві) гривні 11 (одинадцять) копійок, та у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 35021 (тридцять п`ять тисяч двадцять одна) гривня 07 (сім) копійок, що в загальній сумі складає 38523 (тридцять вісім тисяч п`ятсот двадцять три) гривні 18 (вісімнадцять) копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , у відшкодування судових витрат, а саме витрат понесених зі сплати судового збору в сумі 3502 (три тисяч п`ятсот дві) гривні 11 (одинадцять) копійок, та у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 35021 (тридцять п`ять тисяч двадцять одна) гривня 07 (сім) копійок, що в загальній сумі складає 38523 (тридцять вісім тисяч п`ятсот двадцять три) гривні 18 (вісімнадцять) копійок.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 02.02.2021 року.

Головуючий Калініченко Л. В.