Ухвала

01 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 463/578/19

провадження № 61-1026ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності

на 1/2 частину квартири за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

28 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності

на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що її батьки з часу укладення шлюбу проживали у квартирі

АДРЕСА_2 , в якій вона також проживає з народження і по теперішній час. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2015 року

у справі № 463/1355/13 за нею як за неповнолітньою визнано право на проживання у зазначеній квартирі. ОСОБА_1 вказувала, що вона відкрито, безперервно та добросовісно протягом 20 років користується зазначеною квартирою. 29 серпня 2012 року ОСОБА_2 подарував зазначену квартиру своєму батькові ОСОБА_5 . Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2014 року у справі № 463/122/14 договір дарування було визнано недійсним. Вказувала, що власником квартири продовжує бути ОСОБА_5 . Вважала, що набула право власності на спірну квартиру за набувальною давністю. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада

2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, у позові ОСОБА_1 відмовлено.

У січні 2021 року до Верховного Суду ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підставою для скасування оскаржених судових рішень заявник зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27 вересня 2018 року у справі

№ 571/1099/16-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц

(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також вказує, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що вона набула право користування спірною квартирою на підставі судового рішення, а до цього безперервно проживала у ній протягом 22 років. Їй невідомо хто є власником зазначеної квартири. ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні заяви про забезпечення позову, внаслідок чого 27 березня 2019 року власником квартири став ОСОБА_4 . На думку заявника, суд першої інстанції помилково стягнув з неї на користь третьої особи понесені витрати на професійну правничу допомогу, не врахувавши майновий стан позивача та звільнення її судом від сплати судового збору з цих підстав. Посилається на упереджене ставлення до неї з боку суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно частини першої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

Статтями 316, 317 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявності суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законності об`єкта володіння; добросовісності заволодіння чужим майном; відкритості володіння; безперервності володіння; спливу установлених строків володіння; відсутності норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно

до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на це майно, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження

№ 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі

№ 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18)

Судами встановлено, що на підставі судового рішення у справі

№ 463/122/14 відновлено право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, яке було набуто ним у порядку приватизації у 1997 році. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 березня 2019 року № 161195272 власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2019 року.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2015 року у справі № 463/1355/13-ц за ОСОБА_1 , яка на той час була неповнолітньою, визнано право користування спірною квартирою як члена сім`ї власника квартири - ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття спірної квартири у власність за набувальною давністю. Судами було правильно враховано, що позивач, якій було відомо про те, що квартира була власністю її батька, користувалась спірною квартирою як член сім`ї власника, у тому числі на підставі рішення суду, що набрало законної сили. Спірне нерухоме майно неможливо визнати безтитульним, оскільки право власності на нього оформлено у встановленому законом порядку, що було відомо позивачу.

Суди правильно застосували положення статті 334 ЦК України та практику Верховного Суду у подібних правовідносинах. Доводи касаційної скарги, які значною мірою стосуються необхідності переоцінки доказів, не спростовують висновків суду.

Посилання касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27 вересня

2018 року у справі № 571/1099/16-ц та від 04 липня 2018 року у справі

№ 201/12550/16-ц, є необґрунтованими, оскільки у цих справах судами встановлено інші фактичні обставини. Крім того, у зазначених справах судами було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю.

Також колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги щодо стягнення з позивача на користь третьої особи витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивач не звільнена від сплати судових витрат на підставі Закону України «Про судовий збір» та ЦПК України. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 08 лютого 2019 року та ухвалою Львіського апеляційного суду від 16 березня 2020 року позивача, яка ініціювала спір, було звільнено лише від сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Таким чином, за результатами оцінки доводів касаційної скарги

ОСОБА_1 , а такожзмісту оскаржених судових рішень колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 10 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на 1/2 частину квартири за набувальною давністю - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович