Провадження № 22-ц/801/21/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2021 рокуСправа № 127/29175/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Оніщука В.В., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,

за участю сторін: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/29175/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб - ОСОБА_6 , Органу опіки та піклування Вінницької міської ради про визнання права власності та витребування майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 вересня 2020 року, яке ухвалене суддею Іщук Т.П. в Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 14 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб - ОСОБА_6 , Органу опіки та піклування Вінницької міської ради про визнання права власності та витребування майна, мотивуючи позовні вимоги тим, що 31 травня 2005 року позивач придбав спірну квартиру за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом та зареєстрованим в реєстрі за № 1837.

19 липня 2007 року вищезазначена квартира передана позивачем в іпотеку АКІБ «Укрсиббанк», про що укладено договір №59045. На підставі договору відступлення права вимоги № 5207-5208, укладеного 12 грудня 2011 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки.

21 серпня 2015 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за ТОВ «Кей-Колект» на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 січня 2016 року по справі №802/3968/15-а, залишеною без змін рішенням Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року, визнано неправомірним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте 21 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

26 листопада 2015 року спірна квартира за договором купівлі-продажу відчужена ТОВ «Кей-Колект» громадянину ОСОБА_7 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2016 року по цивільній справі № 127/8068/16, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 23 листопада 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про витребування майна (спірної квартири) відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року зазначені судові рішення скасовані, прийняте нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, спірна квартира витребувана із незаконного володіння ОСОБА_7 .

Рішенням державного реєстратора від 02 травня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру, адже право власності на останню не зареєстроване за ОСОБА_7 , а за іншою особою.

Позивачем з`ясовано, що 14 лютого 2017 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу відчужив спірну квартиру ОСОБА_6 , 10 березня 2018 року останній відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_3 , а 06 червня 2018 року ОСОБА_3 в свою чергу 1/3 частку спірної квартири відчужив на користь ОСОБА_5 за договором дарування.

Отже, станом на день подання позову, спірна квартира належить на праві власності відповідачам. Позивач вважає, що наявні підстави для витребування спірної квартири у відповідачів. Крім того, позивач вважає про необхідність захистити свої права шляхом визнання права власності на спірну квартиру, адже відповідачами не визнається право позивача на спірну квартиру.

За наведених обставин просив суд визнати визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати квартиру у відповідачів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

В решті вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що витребування спірної квартири у добросовісних набувачів, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначив, що вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже рішення суду в частині відмовлених позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру, апеляційним судом не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги про витребування із незаконного володіння спірної квартири, суд першої інстанції, виходив з того, що спірна квартира з володіння ОСОБА_1 вибула не з його волі, а тому наступні власники спірного майна не мали права відчужувати квартиру.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2005 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І., зареєстрованим за № 1837, ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією зазначеного договору (т.1 а.с.10 - 11).

16 липня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 156550 грн зі сплатою 12,5 % річних строком до 14 липня 2028 року.

Спірна квартира передана ОСОБА_1 в іпотеку на підставі договору іпотеки №59045, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «Укрсиббанк» від 19 липня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курбатовою С.П.

21 серпня 2015 року право власності на спірну квартиру за рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Цукурової С.С. зареєстроване за ТОВ «Кей-Колект».

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 січня 2016 року у справі № 802/3968/15-а визнано неправомірним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний № 23861677, прийняте 21 серпня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Цукуровою С.С. Зазначена постанова залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року та набрала законної сили.

26 листопада 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І.А., право власності на спірну квартиру набув ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищенаведені обставини встановлені в цивільній справі № 127/8068/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , за участю третіх осіб: ТОВ Кей-Колект, приватного нотаріуса Скутельник І.А., про витребування майна, в якій позов ОСОБА_1 задоволено, витребувано із незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року (т.1 а.с.13 - 17).

В період розгляду цивільної справи №127/8086/16, ОСОБА_7 продав вказану квартиру ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлая О.М., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 лютого 2019 року № 157832569 (т.1 а.с.20).

10 березня 2018 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., зареєстрованим в реєстрі за № 595 (т.1 а.с.96).

06 червня 2018 року ОСОБА_3 передав безоплатно у власність (подарував), а ОСОБА_5 , в особі законного представника ОСОБА_8 , прийняв в дарунок 1/3 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1482 (т.1 а.с.98).

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 жовтня 2019 року № 185735265, за ОСОБА_5 зареєстроване право власності на 1/3 частку, а за ОСОБА_3 на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.27).

Рішенням державного реєстратора від 02 травня 2019 року № 46692312 ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у зв`язку з тим, що право власності зареєстровано за іншою, ніж ОСОБА_7 , особою (т.1 а.с.18).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статями 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 12 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира вибула із володіння ОСОБА_1 на підставі рішення нотаріуса від 21 серпня 2015 року шляхом проведення державної реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект», яке надалі визнане неправомірним та скасоване постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 січня 2016 року, яка набрала законної сили на підставі ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року (т.1 а.с.28 - 31).

Отже, в разі скасування рішення нотаріуса всі права, набуті стороною правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14 лютого 2018 року при розгляді цивільної справи № 127/8068/16 та витребував спірну квартиру у ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 .

Одночасно Верховний Суд у цій справі встановив, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 не з його волі, адже зазначив, що умови договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння та не може вважатись таким волевиявленням на вибуття майна з його володіння в розумінні положень ст. 388 ЦК України.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира за договорами купівлі-продажу від 14 лютого 2017 року відчужена ОСОБА_7 громадянину ОСОБА_6 , останній 10 березня 2018 року відчужив її відповідачеві ОСОБА_3 , який в свою чергу 1/3 частки спірної квартири на підставі договору дарування від 06 червня 2018 року подарував ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який вірно врахував висновки Верховного Суду викладені в постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 127/8068/16 щодо протиправного вибуття спірної квартири з володіння ОСОБА_1 та не з його волі та дійшов висновку обґрунтованого, що наступні власники спірного майна не мали права відчужувати спірну квартиру.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач є законним власником спірної квартири, яка вибула з його володіння незаконно, без його волі, позовні вимоги в частині витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння у відповідачів є обґрунтованими, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_3 на неврахування судом першої інстанції висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права внаслідок не залучення в якості третьої особи ТОВ «Кей-Колект» не заслуговують на увагу, оскільки рішення суду у даній справі не впливає на права та обов`язки ТОВ «Кей-Колект».

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанцій, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального права, підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 03 лютого 2021 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Оніщук В.В.

Рибчинський В.П.