ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2353/21 Справа № 211/2498/20 Суддя у 1-й інстанції - Середня Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 211/2498/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 жовтня 2020 року, яке ухвалено суддею Середньою Н.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 04 листопада 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2020 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство"Домінанта», Моторне (транспортне) страхове бюро України про стягнення некомпенсованої частини завданого матеріального збитку, заподіяного дорожньо-транспортною пригодою.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 12 жовтня 2017 року о 13-00 годині по вул. Степана Тільги в м. Кривому Розі водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Mitsubishi Pajero» державний номерний знак НОМЕР_1 , своєчасно не відреагував на зміну дорожньої обстановки та виїхавши на перехрестя вул. Степана Тільги з вул.Стрельнікова на червоний, заборонений сигнал світлофора, скоїв зіткнення з автомобілем марки «Honda Jazz» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , яка перетинала дане перехрестя по вул. Стрельнікова зправа наліво за напрямком його руху.

Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10 липня 2018 року, яка постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року залишена без змін, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована в ТзДВ «Страхове товариство «Домінанта», відповідно до полісу АК/2156398, ліміт відповідальності 100 000 грн., франшиза 1 000,00 грн.

Автомобіль марки «Honda Jazz», державний номерний знак НОМЕР_2 , належить позивачу на праві власності.

Внаслідок ДТП автомобіль марки «Honda Jazz», державний номерний знак НОМЕР_2 , фізично знищено, що підтверджується висновком експерта, відповідно до якого вартість автомобіля становить 209342,60 грн., вартість відновлювального ремонту складає 222179,36 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду суду м. Кривого Рогу від 13 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача майнову шкоду в сумі 110342,60 грн., витрати на проведення експертизи та судові витрати.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.11.2019 року резолютивну частину рішення Довгинцівського районного суду суду м. Кривого Рогу від 13.05.2019 року доповнено, зобов`язано позивача передати ОСОБА_2 автомобіль марки «Honda Jazz», державний номерний знак НОМЕР_2 , після відшкодування в повному обсязі йому, позивачу, матеріальної шкоди ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 сплатив присуджену суму в розмірі 110342,60 грн. та звернувся до виконавчої служби з приводу отримання від нього залишків автомобіля марки «Honda Jazz», державний номерний знак НОМЕР_2 .

25.02.2020 року позивач звернувся до державного виконавця із роз`ясненням судового рішення, оскільки існувала неясність з приводу моменту передачі автомобіля чи має він віддавати автомобіль за умови, що йому було виплачено матеріальну шкоду в неповному обсязі, тобто не 209342,60 грн.

Однак державний виконавець зобов`язав його передати автомобіль марки «Honda Jazz», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , що і було зроблено на підставі акту від 16 березня 2020 року.

Таким чином ОСОБА_2 отримав у своє розпорядження транспортний засіб раніше, ніж виплатив позивачу матеріальну шкоду, бо ОСОБА_2 виплатив суму 110342,60 грн. та отримав залишки автомобіля, що відповідно до висновку експерта складають 88030,29 грн. платіжний баланс 110342,60-88030,29=22312,31 грн.

Тобто взаєморозрахунок показує, що ОСОБА_2 покрив, а позивач отримав відшкодування в розмірі лише 22312,31 грн.

Позивач вважає, що загальна сума недоплаченої матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль на його користь, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 становить 99 000 грн.

Страхове відшкодування у вказаній сумі позивач не може отримати з 2017 року, хоча надсилав на адресу ТДВ «СТ «Домінанта» заяву про виплату страхового відшкодування. 19.12.2019 року МТСБУ направило позивачу відповідь щодо відсутності законних підстав для здійснення страхового відшкодування до завершення процедури банкрутства ТДВ «СТ «Домінанта».

Позивач вважає, що оскільки ОСОБА_2 отримав на свою користь залишки пошкодженого після ДТП автомобіля, то він має право вимагати від відповідача погашення 99000 грн.

На підставі наведеного вище, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь некомпенсовану частину завданого матеріального збитку, заподіяного за результатами ДТП в розмірі 99 000 грн. та судові витрати по справі в розмірі 5990 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції в повній мірі не враховано обставин справи, зокрема того, що відповідач ОСОБА_2 отримав у своє розпорядження транспортний засіб раніше, ніж позивач отримав завдану спричиненим ДТП матеріальну шкоду, бо ОСОБА_2 виплатив суму 110342,60 грн., тому сума недоплаченої матеріальної шкоди за пошкодження належного позивачу автомобіля 99000 грн., яка, на думку позивача, підлягає стягненню з відповідача на підставі ст.ст.1166, 1187 та 1192 ЦК України задля відновлення, наскільки можливо, стану, який існував до порушення прав позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 є власником автомобіля «Honda Jazz», державний номерний знак НОМЕР_2 (а.с.8).

12 жовтня 2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mitsubishi Pajero», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля «Honda Jazz», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 .

Постановою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2018 року, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року, ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення, строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. (а.с.9-13).

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року, задоволено частково позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду в сумі 111 042 грн. 60 коп., витрати на проведення експертизи в розмірі 3500 грн. та судові витрати, які склаадються із судового збору в розмірі 1866,53 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в 2000 грн. та судові витрати в розмірі 704 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в 3000 грн. та судові витрати в розмірі 236,83 грн. (а.с.35-37).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року рішення суду від 13 травня 2019 року змінено, доповнено резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Зобов`язати ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 автомобіль марки «Honda Jazz», державний номерний знак НОМЕР_2 , після відшкодування в повному обсязі ОСОБА_2 матеріальної шкоди ОСОБА_3 ». В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.50-53).

На виконання судового рішення, постановою державного виконавця Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 05.02.2020 року відкрито виконавче провадження із зобов`язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 автомобіль марки «Honda Jazz», державний номерний знак НОМЕР_2 , після відшкодування в повному обсязі ОСОБА_2 матеріальної шкоди ОСОБА_3 (а.с.54).

Актом державного виконавця від 16 березня 2020 року вказаний автомобіль передано ОСОБА_2 (а.с.58), що свідчить про виконання останнім рішення суду від 13 травня 2019 року в частині стягнення присудженої суми матеріальної шкоди, що сторонами не оспорюється.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення некомпенсованої частини завданого матеріального збитку, заподіяного дорожньо-транспортною пригодою позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 отримав у своє розпорядження транспортний засіб раніше, ніж позивачу виплачена матеріальна шкода, спричинена ДТП, бо ОСОБА_2 виплатив суму 110342,60 грн. та отримав залишки автомобіля, що відповідно до висновку експерта складають 88030,29 грн., тому позивач отримав відшкодування в розмірі лише 22312,31 грн. При цьому, позивач вважає, що загальна сума недоплаченої матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль в розмірі 99 000 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_2 , страхове відшкодування у вказаній сумі позивач не може отримати з 2017 року, а ОСОБА_2 отримав на свою користь залишки пошкодженого після ДТП автомобіля.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення, оскільки покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року та Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 754/1108/15-ц, провадження № 61-20780св18.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них - передбачена статтею 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страховика про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Звернувшись із заявою про отримання страхового відшкодування до ТДВ «СТ «Домінанта», позивач здійснив відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з можливих способів захисту свого порушеного права.

Відповідно до пунктів 2, 3 статті 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та (або) майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та (або) ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів (майна) на МТСБУ.

Випадки, коли шкода не відшкодовується страховиком (МТСБУ), визначені в статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Як вбачається із матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована у ТДВ «СТ «Домінанта», стосовно якого, згідно листа МТСБУ, здійснюється процедура ліквідації. Згідно цього ж листа МТСБУ, за заявою ОСОБА_3 , поновить розгляд питання щодо здійснення рекомендованої виплати, передбаченої пп. «ґ» п. 41.1 ст. 41 Закону, коли ТДВ «СТ «Домінанта», у встанволеному Законом порядку, будк визнано банкрутом та до Єдиного державного реєстру буде внесено запис про припинення ТДВ «СТ «Домінанта» (а.с. 63).

Отже, в даному випадку матеріалами справи не встановлено випадку, за існування якого у ТДВ «СТ «Домінанта» (МТСБУ) не виникає обов`язку із виплати страхового відшкодування позивачу.

За таких обставин, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується із висновками Верхового Суду, викладеними в Постанові від 17 червня 2020 року у справі № 753/15214/16-ц, провадження № 61-30902св18.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки в даному випадку покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції в повній мірі не враховано обставин справи, зокрема того, що відповідач ОСОБА_2 отримав у своє розпорядження транспортний засіб раніше, ніж позивач отримав завдану спричиненим ДТП матеріальну шкоду, бо ОСОБА_2 виплатив суму 110342,60 грн., тому сума недоплаченої матеріальної шкоди за пошкодження належного позивачу автомобіля 99000 грн., яка, на думку позивача, підлягає стягненню з відповідача на підставі ст.ст.1166, 1187 та 1192 ЦК України задля відновлення, наскільки можливо, стану, який існував до порушення прав позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із ст.999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом.

Згідно зі ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Колегія суддів враховує, що правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок.

Згідно зі ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до положень ст.9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначені вище норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідний правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс18, а також у пізніше прийнятих постановах Верховного Суду, зокрема Постанові від 30.10.2019 року у справі №369/8675/16-ц та Постанові від 11 грудня 2019 року в справі №286/1643/18 та інших.

Зазначеним судовим рішенням Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, визнавши, що наведений правовий висновок не відповідає змісту та сенсу чинного законодавства.

Згідно з пунктом 1.8. статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховий поліс це єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Отже, видача полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є підтвердженням того, що сторони уклали договір страхування та досягли згоди щодо істотних умов договору, а також доказом того, що страхова премія була сплачена.

Позивач у цій справі стверджує, що страхове відшкодування йому страховиком не виплачено.

За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, засновниками (учасниками) Товариства з додатковою відповідальністю ТДВ «СТ «Домінанта» прийнято рішення щодо припинення юридичної особи шляхом ліквідації.

Пунктом 20.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки по договорах обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки, для виконання яких у страховика, який ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами МТСБУ.

Згідно пункту 41.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: разі недостатності коштів та майна страховика - повного члена МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно п. 51.7 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі ліквідації страховика або визнання його банкрутом страховик зобов`язаний передати до МТСБУ всі матеріали щодо укладених ним договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до п. 1.3 Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, бюро за рахунок коштів захисту потерпілих відшкодовує шкоду, на умовах встановлених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Оскільки відповідальність відповідача була застрахована у передбаченому законом порядку у ТДВ «СТ «Домінанта» і виконання обов`язків такого страховика у повному обсязі врегульовано нормативно, позивач має право в подальшому звернутись до МТСБУ з метою отримання повної суми відшкодування після завершення процедури банкрутства та/або ліквідації ТДВ «СТ «Домінанта».

Таким чином, в даному випадку відсутні правові підстави покладання обов`язку з відшкодування шкоди в розмірі 99000 грн., у межах страхового відшкодування, на відповідача, який уклав відповідний договір страхування і сплачував страхові платежі, оскільки це суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. При цьому слід зауважити, що позивач не позбавлений права звернутись до МТСБУ з метою отримання повної суми відшкодування після завершення процедури банкрутства та/або ліквідації ТДВ «СТ «Домінанта».

Отже, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складно 01 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: