РІШЕННЯ

Іменем України

30 листопада 2021 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Шпітько Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу № 328/3142/21 (провадження № 2-о/328/78/21) за заявою, поданою в порядку окремого провадження, ОСОБА_1 , заінтересована особа: Токмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) про встановлення факту смерті, -

встановив:

30 листопада 2021 року до суду звернулась ОСОБА_1 , заінтересована особа: Токмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), з заявою про встановлення факту смерті, в якій просила встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті: м. Армянськ, Автономна Республіка Крим, Україна, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заяви, зазначено, що заявник, ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Чкаловським ЗАГС Веселівського району Запорізької області 29 жовтня 1962 року, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , м. Армянськ, Автономна Республіка Крим, Україна за таких обставин: атеросклеротична хвороба серця.

Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окуповані території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Зазначене місце смерті є тимчасово окупованою територією України.

Встановлення факту смерті заявнику необхідно для отримання свідоцтва про смерть українського зразка.

Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області від 30 листопада 2021 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи призначено по суті з викликом учасників справи. Заінтересованій особі роз`яснено право надіслати суду відзив на заяву і всі письмові докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти заяви.

Заявник, ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заяву підтримала.

Представник заінтересованої особи Токмацького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, заперечень проти заяви не має.

Відповідно до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Статтею 317 ЦПК України визначено особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Відповідно до положень статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками зазначено: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане 29 жовтня 1962 року.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 12 травня 1984 року уклала шлюб з ОСОБА_6 , та змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 12 травня 1984 року.

15 березня 1988 року даний шлюб було розірвано, після розірвання шлюбу прізвище присвоєно ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 22 квітня 1988 року уклала шлюб з ОСОБА_10 , та змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого 22 квітня 1988 року.

Заявниця, ОСОБА_1 , є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII, тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Датою початку тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є 20 лютого 2014 року.

Положеннями частини 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створюють правових наслідків.

Судом встановлено, що заявником при зверненні до Токмацького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) з питання державної реєстрації смерті матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Армянськ, Автономна Республіка Крим, було надане свідоцтво про смерть НОМЕР_5 від 11 листопада 2021 року, видане Армянським міським в/ДРАЦС Автономної республіки Крим ОСОБА_1 було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті у зв`язку з тим, що пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

04 листопада 2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла від атеросклеротичної хвороби серця, в м. Армянськ, АРК, Україна, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть серії 35 № 20000990 від 05 листопада 2021 року та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 11 листопада 2021 року.

Відповідно до пункту 3.17 Наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання» № 96/5 від 12.01.2011, рішення суду про встановлення факту народження, смерті в певний час, постановлене судом у разі неможливості їх реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану, є підставою для державної реєстрації таких фактів.

Згідно з ч.1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, 2) рішенням суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Відповідно до Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII, тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Датою початку тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є 20 лютого 2014 року.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно ч. 1, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

У Рішенні Європейського Суду по справі «Кипр проти Турції» від 10 травня 2001 року (у п. 93 Суд нагадує, що в своєму Консультативному Висновку по Намібії Міжнародний Суд заявив наступне (1971 ICJ Reports, p. 56, § 125): «Загалом непризнання північно-африканської адміністрації цієї Території не повинно привести позбавлення народу Намібії вигод від міжнародної співпраці. Зокрема в той час як дії офіційного характеру, які здійснюються урядом Північної Африки від імені або по відношенні Намібії після спливу відомого мандата, являються незаконними та такими, що не мають сили, ця неспроможність не може бути розповсюджена на такі дії, як наприклад реєстрація народження, смерті, шлюбу, наслідки подібних дій можуть бути проігноровані в погіршення мешканців цієї ОСОБА_12 ».

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Згідно з ч. 1, ч. 2 cт. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Оскільки документи, що підтверджують факт смерті, видані медичним закладом та органом реєстрації актів цивільного стану на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, ці документи є недійсними і не створюють правових наслідків.

Встановлення факту смерті має для ОСОБА_1 юридичне значення, так як дозволяє реалізувати права, які виникають після смерті матері, ОСОБА_2 .

Заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті матері, ОСОБА_2 , що унеможливлює отримання нею свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України.

З огляду на викладене, ту обставину, що для проведення державної реєстрації смерті матері у заявника є об`єктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадян України, суд вважає що заявлені вимоги належить задовольнити, встановивши факт смерті громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті м. Армянськ, Автономна Республіка Крим, Україна, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановлення вказаного факту необхідне заявнику для отримання свідоцтва про смерть українського зразка.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 4, 10, 13, 19, 89, 259, 263-265, 268, 293-294, 315-319, 354, 355, 430 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Токмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Армянськ, Автономна Республіка Крим, Україна.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 317 ЦПК України копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_6 виданий Токмацьким РВ УМВС України в Запорізькій області 03 грудня 1997 року, РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Заінтересована особа: Токмацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Пологівському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) місцезнаходження: Запорізька область, м. Токмак, вул. Василя Вишиваного, буд. 270, .

Дата складання повного судового рішення 30 листопада 2021 року.

Суддя: