Єдиний унікальний номер 219/4906/21
Номер провадження 22-ц/804/2792/21
Єдиний унікальний номер 219/4906/21 Головуючий у 1 інстанції Рибкіна Н.М.
Номер провадження 22-ц/804/2792/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут цивільну справу № 219/4906/21 за позовом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за послуги з теплопостачання, з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Рибкіної Н.М., -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» в інтересах Виробничої одиниці «Костянтинівкатепломережа» звернулось до Артемівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що відповідач зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 . Позивач протягом тривалого періоду, з 01.10.2008 року по 01.03.2021 року, надає теплову енергію у квартиру відповідача, на ім`я якого відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Не зважаючи на надання позивачем відповідних житлово-комунальних послуг в період, відповідач не здійснювала їх оплату в повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звертатися до суду з цим позовом. в якій просить стягнути на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з теплопостачання за період з 01.10.2008 року по 01.03.2021 року в сумі 51 111,73 гривні, інфляційні збитки в розмірі 26 973,69 гривні, 3% річних в розмірі 6 194,92 грн., а також судові витрати у розмірі 2 270,00 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 вересня 2021 рокупозовні вимоги ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Костянтинівкатепломережа» до ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі Виробничої одиниці суму боргу за період з 17 травня 2018 року по 01 березня 2021 року за спожиті послуги з теплопостачання в сумі 24 624,29 грн., інфляційні витрати в сумі 2 922,66 грн., 3% річних в сумі 739,75 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 761,87 грн.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, відповідачка подала апеляційну скаргу, у якій просила рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначила, щовона дійсно зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , однак судом першої інстанції при ухваленні рішення не перевірено ту обставину, що у спірній квартирі також зареєстровані інші особи. Крім того, судом не взято до уваги, що відповідачка не є власником спірної квартири, а лише зареєстрована за цією адресою. Фактично власником квартири, відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 30.03.2006 року, є ОСОБА_2 (1/2 частки) та ОСОБА_3 (1/2 частки), останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, судом першої інстанції порушено норму щодо солідарного стягнення вартості комунальних послуг з усіх споживачів. Також зазначає, що взагалі не є споживачем послуг з теплопостачання за даною адресою, адже не мешкає та ніколи не мешкала у спірній квартирі, що підтверджується актами ВРЖП м.Часів Яр від 14.09.2021 року.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає 84280,34 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно копії паспорту НОМЕР_3 відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . У позивача, що надає послуги з теплопостачання, відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .

Дані обставини учасниками справи не заперечуються.

Із розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що відповідачка не здійснювала оплату послуг з теплопостачання за вказаною адресою, в зв`язку з чим позивачем нарахована заборгованість з 01.10.2008 року по 01.03.2021 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 існує в розмірі 51 111,73 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОКП «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт порушення відповідачем обов`язку з оплати за послуги з теплопостачання, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у межах строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачкою, за послуги з теплопостачання за період з 17 травня 2018 року по 01 березня 2021 року у розмірі 24 624,29 грн., інфляційні збитки у розмірі 2 922,66 грн. та три проценти річних у розмірі 739,75 грн. У задоволенні іншої частини позовних було відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Відповідно до житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

За пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Згідно з ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Згідно з п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідачів оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

У відповідності до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.

Закріплена у частині 1 статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

При прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що відповідачкою за спірний період було отримано послуги з теплопостачання з 01.10.2008 року по 01.03.2021 року, однак вона у порушення вищевказаних норм не оплачувала дані послуги, внаслідок чого з 01.10.2008 року по 01.03.2021 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 утворилась заборгованість в розмірі 51 111,73 грн. При цьому суд першої інстанції врахував, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом 17 травня 2021 року, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості, що виникла з 01.10.2008 року по 16.05.2018 року пред`явлені поза межами строку позовної давності, а тому задоволенню не підлягають.

Крім того, оскільки було порушеного вимоги закону щодо своєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, позивач мав право на нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму заборгованості, розрахунок якої судом першої інстанції також було проведено з урахуванням строку позовної давності. Апеляційний суд погоджується з таким розрахунком, оскільки убачається, що він був зроблений з урахуванням фактичних обставин справи та вимог закону. Відповідачкою розрахунок заборгованості не спростовано, альтернативного розрахунку не надано.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідачка не є споживачем комунальних послуг за спірною адресою з наступних підстав.

У розумінні ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII споживачем житлово-комунальних послуг визнається індивідуальний або колективний споживач, а індивідуальний споживач, у свою чергу, визначений як фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Вбачається, що відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з 13.10.2012 року по теперішній час. Особовий рахунок № НОМЕР_1 , за яким за вказаною адресою надаються послуги з теплопостачання було відкрито саме на ім`я відповідача.

У відзиві на позовну заяву та у довіреності від 19 липня 2021 року відповідачем зазначено також адресу АДРЕСА_2 .

За таких обставин апеляційний суд зазначає, що відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, зокрема послуг з теплопостачання, за адресою АДРЕСА_2 , та відповідно несе обов`язок по їх оплаті.

Апеляційний суд зауважує, що у суді першій інстанції відповідачем не заперечувався факт проживання у спірній квартирі.

Щодо наданих актів виробничого ремонтно-житлового підприємства м. Часів Яр, згідно яких ОСОБА_1 з 01.05.2017 року фактично мешкає за адресою АДРЕСА_3 , то вони датовані 14 вересня 2021 року, тобто вже після прийняття рішення судом першої інстанції.

Згідно частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено: «Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

У постанові КГС ВС від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18 зазначено, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

З таким висновком погодився КЦС ВС у постанові від 10 березня у справі № 522/16044/20, зазначивши, що під час апеляційного перегляду суд перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції; та частина третя статті 367 ЦПК України стосується доказів, які існували на момент ухвалення рішення суду першої інстанції; безпідставним є приєднання до матеріалів справи та посилання на докази, які виникли після ухвалення рішення суду першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд не приймає у якості доказів акти виробничого ремонтно-житлового підприємства від 14 вересня 2021 року, оскільки вони були складені вже після ухвалення судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 згідно якого власниками спірної квартири є ОСОБА_2 (1/2 частки) та ОСОБА_3 (1/2 частки), то воно датоване 30.03.2006 року, та не підтверджує факт того, що відповідачка не користувалася послугами з теплопостачання за адресою АДРЕСА_2 у період з 01.10.2008 року по 01.03.2021 року.

Щодо тверджень відповідачки, що у спірній квартирі також зареєстровані інші особи, та судом порушено норму щодо солідарного стягнення вартості комунальних послуг з усіх споживачів, то апеляційний суд критично ставиться до такого твердження, оскільки під час розгляду справи відповідачкою не було надано відомостей щодо наявності інших споживачів комунальних послуг.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 вересня 2021 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 немає.

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 84280,34 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 вересня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: