Справа № 148/1605/20
Провадження №2/148/183/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

( Заочне )

29 січня 2021 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Саламахи О.В.,

за участю секретаря Немирівської Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинок підтверджується договором купівлі-продажу від 25.11.1987 та довідкою КП Тульчинського міжрайонного бюро технічної інвентаризації від 22.09.2020 № 797 (а.с. 11).

В даному будинку з 22.02.2000 зареєстрована відповідач, але фактично не проживає з 01.02.2000, що підтверджується довідкою голови квартального комітету Тульчинської міської ради Вінницької області від 02.09.2020, а фактично тривалий час проживає на території Російської Федерації.

Позивач неодноразово під час телефонних розмов зверталася до відповідача з проханням знятися з реєстрації, однак її прохання залишились поза увагою.

В даний час у позивача склалось важке матеріальне становище і вона бажає отримати субсидію, однак, наявність реєстрації відповідача у її будинку перешкоджає цьому.

Таким чином, оскільки відповідач за адресою реєстрації не проживає понад рік без поважних на те причин, її необхідно визнати такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням.

Просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву, про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила, у встановлений судом строк відзив не подала.

За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії договору купівлі-продажу 25.11.1987 (а.с. 7-8), позивачу на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки виконавчого комітету Тульчинської міської ради від 22.02.2000 (а.с. 10), за вказаною адресою зареєстровано відповідача ОСОБА_2 .

Згідно довідки голови квартального комітету Тульчинської міської ради Вінницької області від 02.09.2020 (а.с. 9) від 01.02.2000 відповідач фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 2000 року.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до який громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 2, 3ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз`ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав».

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідач з 2000, в житловому будинку по АДРЕСА_1 , не проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У відповідності до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання.

Згідно вимог ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу, належним чином повідомлена відповідач не надала суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача.

Таким чином, оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачем, суд вважає, що є підстави для визнання її особою, що втратила право користування жилим приміщенням, так як вона тривалий час, понад один рік, у ньому не проживає.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідач добровільно не змінила реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що вона тим самим порушує право власності позивача, а тому, відповідно, позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки, позивач просить залишити судові витрати за собою, суд залишає судові витрати - судовий збір за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 47 Конституції України, ст. 15, 317, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 4, 13, 76-81, 141, 263- 265, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинкком АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Заочне рішення може бути переглянуто Тульчинським районним судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду через Тульчинський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: