Справа № 346/3606/20
Провадження № 2/346/189/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого-судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Лазановського В.В.

представника відповідача адвоката Оліградського М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановив:

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.10.2013 року відповідачем підписано заяву б/н, відповідно до якої йому відкрито кредитний рахунок та видано кредитну карту з кредитним лімітом, який після збільшення становив 17 600 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Позивач стверджує, що відповідно до умов цього договору відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за користування останнім, сплачувати за перевитрати платіжного ліміту та комісії на умовах, передбачених договором. Однак, він порушив свої кредитні зобов`язання та допустив виникнення і зростання заборгованості за кредитним договором, загальний розмір якої станом на 08.07.2020 року позивачем визначено як 25 557,12 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати в розмірі 2 102 грн.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Представник позивача Гребенюк О.С. 12.11.2020 року надіслав до суду письмове клопотання, в якому зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в його відсутності та згідний на заочний розгляд справи (т.1, а.с. 125).

Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Оліградський М.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач ознайомився з Умовами та правила надання банківських послуг, а на останніх відсутній його підпис. Позивач просить стягнути з відповідача відсотки за договором, однак, не надає доказів, що останній ознайомився під особистий підпис із змінами, що пропонує банк. З посиланням на практику Верховного Суду, представник відповідача вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом. В частині стягнення заборгованості за тілом кредиту представник зазначив, що згідно з розрахунком заборгованості період починається з 15.10.2013 року, станом на 31.10.2015 року сума заборгованості складає 9 635,31 грн., а наступного дня (01.11.2015 року) - 10 398,37 грн., що є незрозумілим для представника. Вказує, що ВС при розгляді аналогічних справ зазначає, що оскільки банк надає кредитні кошти, то позовна давність за прострочення виконання зобов`язання має рахуватися з моменту, коли клієнту надані кошти та посилається на п. 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 та постанову Верховного Суду від 15.01.2021 року у справі № 494/366/19. Крім того, анкета-заява не містить графіку погашення коштів, які надавалися в кредит і не встановлено кінцевого строку погашення заборгованості. Оскільки банку було відомо про надання коштів з 01.01.2015 року, а позовна заява ним подана у вересні 2020 року, тому представник відповідача просить застосувати позовну давність, зокрема з вересня 2018 року. У вересні 2018 року заборгованість була 18 287,18 грн. це з врахуванням відсотків в сумі 8 200,44 грн., але якщо відсотки не підлягають задоволенню, то виходить 10 086 грн., тобто від цієї суми, на його думку, слід відняти суми, що сплачувалися відповідачем з 01.09.2018 року, а саме 11 365 грн. Отже, банк винен відповідачу ще 1 165 грн. Крім того, вказує, що анкета-заява складена на російській мові і не може бути визнана судом як належний доказ, як і виписка по рахунку та розрахунок заборгованості. Тому представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, заслухавши пояснення представника відповідача, приходить до наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 вказаного Кодексу якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 вказаного Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Судом встановлено, що відповідачем 15.10.2013 року підписано заяву б/н, згідно з якою відповідачу відкрито кредитний рахунок та видано кредитну карту з кредитним лімітом, який після збільшення становив 17 600 грн. Кредитний договір укладено у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій відповідач погодився з тим, що дана заява разом з пам`яткою клієнта, цими Умовами, Правилами і Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг (т.1, а.с.173, оригінал анкети-заяви т.2, а.с. 31) .

Згідно з довідкою, виданою АТ КБ «Приват Банк», відповідачу в період з 15.10.2013 року по 16.09.2015 року видано кредитні картки: дата відкриття останньої 16.09.2015 року з терміном дії - 08/19 (т.2, а.с. 4).

Як вбачається з довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 15.10.2013 року встановлено кредитний ліміт на суму 9 900 грн.; 31.10.2013 року - 11 000 грн. (збільшення кредитного ліміту); 31.01.2017 - 17 600 грн. (збільшення кредитного ліміту); 02.10.2019 року - 17 600 грн. (встановлення кредитного ліміту (т.2 а.с. 4, на звороті)).

Позивачем вказано, що відповідач станом на 08.07.2020 року порушив умови кредитного договору і має заборгованість: за тілом кредиту - 17 356,68 грн.; за простроченими відсотками - 8 200, 44 грн. (т.1, а.с. 7-22). Таким чином, загальний розмір заборгованості визначено 25 557,12 грн.

Однак, щодо позову в частині стягнення відсотків суд зазначає наступне.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15.10.2013 року та заяви-анкети, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини договору.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (т.1, а.с.173, оригінал анкети-заяви т.2, а.с. 31).

В той же час, згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

До позовної заяви позивачем додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою (т.1, а.с.136-211). Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву від 15.10.2013 року, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг наданий банком витяг з цих Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

Отже, оскільки позивачем не надано суду належних доказів, які б містили умови щодо сплати вказаних відсотків, то підстав для стягнення з відповідача заборгованості за ними немає.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 23.12.2020 року у справі № 191/2648/17 (провадження № 61-5662св19) вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, пені та комісії за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а також штрафів є безпідставними, оскільки наявні у матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг, які передбачали сплату процентів, пені, комісій не містять підпису відповідача, а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, ознайомившись з ними. Оскільки за змістом укладеного між сторонами договору, умови якого зафіксовані лише у анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, не містять строку повернення кредиту (користування ним), тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів, оскільки початок перебігу позовної давності у такому випадку визначається відповідно до частини другої статті 530 ЦК України. Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (№ 14-131цс19).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Згідно з постановою Верховного Суду від 15.01.2021 року у справі № 494/366/19 (провадження №61-2084св20) відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанови).

Крім того, анкета-заява позичальника від 14 липня 2010 року не містить встановленого графіку погашення кредиту, а також не встановлено кінцевого терміну погашення кредиту.

За таких обставин, суди вірно визначились з моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором - з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, та вірно визначили, що перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу по кредиту, тобто з 15 грудня 2015 року. Встановивши, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості внесено 15 грудня 2015 року, а з позовом до суду банк звернувся 22 березня 2019 року, суди дійшли правильного висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Згідно з випискою за договором, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що відповідач як позичальник користувався кредитними коштами та частково виконував свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів, при цьому 15.10.2019 року ним внесено останній платіж по кредиту в сумі 1 000 грн. (поповнення готівкою своєї картки), а з позовом в суд банк звернувся 03.09.2020 року (т.1, а.с.150-172).

Отже, відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Відповідно до висновку Верховного суду, викладеного в постанові від 16.09.2020 року в справі № 200/5647/18, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з цим позовом банк подав до суду анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», витяг з умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, довідку про видачу відповідачу кредитної картки із зазначенням її номера та строку дії, виписку по картковому рахунку.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, суд вважає, що позивач вправі вимагати від боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, у даному випадку непогашеної заборгованості за тілом кредиту.

У зв`язку з наведеним слід позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши із відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 17 356,68 грн.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом задоволено позов у розмірі 17 356,68 грн., що становить 67,91 % від заявлених вимог в розмірі 25 557,12 грн., то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 427,47 грн.

На підставі ст.ст. 509, 525, 526, 530, 610, 625, 1050, 1054 ЦК України та, керуючись ст. ст. 141, 263 - 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя та місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", адреса якого: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, на рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299, ідентифікаційний код за , заборгованість за кредитним договором (б/н) від 15.10.2013 року в загальному розмірі 17 356 (сімнадцять тисяч триста п"ятдесят шість) гривень 68 копійок (за тілом кредиту), визначену станом на 08.07.2020 року.

В решті вимог відмовити в зв`язку з їхньою безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя та місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , на користь акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати в розмірі 1 427 (одна тисяча чотириста двадцять сім) гривень 47 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк", 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, КОД , МФО 305299, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель та місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складено 02 лютого 2021 року.

Суддя Яремин М. П.