РІШЕННЯ

Іменем України

18.11.2021 року Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

за участю секретаря судових засідань Кирик У.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 465/6259/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про: 1) зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , передати ключі від вхідних дверей та вселити його, позивача, у спірну квартиру; 2) встановити порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1 виділивши у його, позивача, користування кімнату площею 13, 7 кв. м. та балкон 1.4 кв. м.; 3) в користуванні відповідачки залишити кімнату площею 10.1 кв. м.; 4) у спільному користуванні залишити: кімнату площею 17.0 кв. м.; кухню площею 8,5 кв. м.; ванну кімнату площею 2.4 кв. м.; вбиральню 1.2 кв. м.; коридор 9.2 кв. м.; вбудовану шафу 0.4 кв. м.; підвал площею 2.0 кв. м. та балкон площею 1.9 кв. м., -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовною заявою про встановлення порядку користування приміщенням квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно рішення Франківського районного суду м. Львова від 20.04.2015р. у цивільній справі №465/7829/13-ц він, позивач, та відповідачка у справі, володіють на праві спільної часткової власності квартирою АДРЕСА_1 . В квартирі зареєстрована та проживає одноособово відповідачка у справі. Він, позивач, з сином проживають по місцю реєстрації позивача у квартирі АДРЕСА_2 . Зазначає, що відповідачка змінила замок у вхідних дверях, доступу до квартири у нього немає, вона зайняла всі кімнати в квартирі, а він, позивач, будучи власником квартири не має можливості користуватися своєю власністю. На його прохання надати ключі, вказує що такі у нього є, хоча її твердження не відповідає дійсності, а щодо його пропозиції - продати квартиру та розділити кошти, за які придбати кожен собі окреме житло, відповідачка відповіла відмовою, тому він змушений звертатися до суду та просити усунути перешкоди в користуванні власністю, встановити порядок користування квартирою, оскільки він не має іншого законного способу захистити свої законні права та інтереси. Квартира, співвласниками якої є позивач та відповідачка розташована на 2 поверсі 9 поверхового будинку, складається з 3-х кімнат житловою площею 40.2 кв.м., загальна площа квартири 65.8 кв.м. Зважаючи на положення Цивільного кодексу України, зокрема, щодо права користування та розпорядження майном, просить суд зобов`язати відповідачку не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , передати йому ключі від вхідних дверей та заселити його у дану квартиру та встановити порядок користування приміщеннями квартири.

Відповідно до ухвали судді від 18 грудня 2019 року у справі відкрито провадження та призначено підготовчий судовий розгляд.

Ухвалою суду від 25 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

В подальшому після закриття підготовчого засідання відповідачкою подано відзив на позовну заяву, який судом не прийнято до спільного розгляду, зважаючи на пропуск процесуальних строків його подачі.

У письмових поясненнях на позов відповідачка ОСОБА_2 зазначила, що позивач має вільний доступ до приміщень спірної квартири, має свій комплект ключів. Звернула увагу на те, що встановлення порядку користування спірною квартирою порушує інтереси інших членів її сім`ї, що мають право на проживання та проживають у цій квартирі. Крім самої відповідачки, у спірній квартирі проживає її батько ОСОБА_3 та син від першого шлюбу ОСОБА_4 , які вселились зі згоди позивача. Місце проживання спільного малолітнього сина позивача та відповідачки відповідно до рішення суду, яке набрало законної сили, визначено за місцем проживання позивача.

Ухвалою суду від 25.10.2021р. відмовлено у задоволенні клопотання адвокатки Слободян Н.А., що діє в інтересах відповідачки ОСОБА_2 , про зупинення провадження у цивільній справі №465/6259/19 до вирішення цивільної справи № 465/1543/21 за безпідставністю такого.

Підстави такого рішення викладені в ухвалі.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, надали аналогічні пояснення викладеним в позовній заяві, зазначили, що відповідачка чинить перешкоди у користуванні майном, яке належить сторонам на правах спільної часткової власності. Позивач вказує, що не має допуску до квартири, а в позасудовому порядку відповідачка відмовляється вирішити спір.

Відповідач та представник відповідачки в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, зазначають, що відповідачка не чинить позивачу жодних перешкод у користуванні спільним майном, вказує, що позивач має вільний доступ до квартири, в нього є ключі від квартири.

Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.04.2013р., яке набрало законної сили, шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20.04.2013р., яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.12.2015р., визнано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю, що набута подружжям за час шлюбу за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_3 , визнано за ОСОБА_2 право власності 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_3 , знято арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 23.09.2014р.

Ч.4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, позивачу та відповідачці на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, та підтверджується сторонами в судовому засіданні, що спільний син позивача та відповідачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачем у квартирі АДРЕСА_2 .

Позивач стверджує, що відповідачка чинить йому перешкоди у доступі до спірної квартири, яка є їх спільною сумісною власністю.

В свою чергу, відповідачка, зазначає, що встановлення порядку користування спірною квартирою за вимогами позивача, порушує інтереси інших членів її сім`ї, а саме батька та сина від першого шлюбу.

З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №3994, виданої 07.10.2020р. директором ЛКП «Південне» Крюковою Р.М., яка долучена до письмових пояснень відповідачки, вбачається, що в квартирі зареєстровані 4 осіб, зокрема відповідачка ОСОБА_2 , сини ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та її батько ОСОБА_3 .

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №52660762 від 04.02.2016р., спірна квартира загальною площею 65,8 кв.м., житловою площею 40,8 кв.м. складається з трьох житлових кімнат та кухні, наявна комора в підвалі.

В судовому засіданні не надані стороною відповідачки та не здобуті в судовому засіданні докази того, що позивач безпідставно звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відтак, між сторонами, як співвласниками у праві спільної власності, виник спір щодо порядку користування приміщеннями в квартирі, яка належить їм на праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як передбачено статтею 358 ЦК України, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ст. 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, унаслідок чого кожен із співвласників зобов`язаний реалізувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивачів права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25.12.1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25.05.1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року у справі № 6-12цс13, актуальність якого підтвердив Верховний Суд у постанові від 31.07.2019 року у справі № 127/7320/13.

З аналізу змісту частини третьої статті 358 ЦК України можна дійти висновку, що надання співвласнику у користування частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки в праві спільної часткової власності, та часткою того майна, надання якого у користування вимагає такий співвласник. За домовленістю співвласників, може бути допущений відступ від засади відповідності між розміром частки у праві та розміром частки у майні.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

На підставі викладеного, керуючись статями 43 44, 49; 259, 263 - 265, 293-295 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задоволити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , передати ключі від вхідних дверей та вселити ОСОБА_1 у спірну квартиру.

Виділити у користування позивача - ОСОБА_1 кімнату площею 13, 7 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 .

В користуванні відповідачки - ОСОБА_2 залишити кімнату площею 10.1 кв.; підвал площею 2.0 кв. м. та балкон площею 1.9 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 .

У спільному користуванні сторін залишити: кімнату площею 17.0 кв. м.; кухню площею 8,5 кв. м.; ванну кімнату площею 2.4 кв. м.; вбиральню 1.2 кв. м.; коридор 9.2 кв. м.; вбудовану шафу 0.4 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю таких.

Повний текст рішення оголошено в судовому засіданні 29.11.2021 року об 21 год. 55 хв.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач : ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя В. Кузь