Постанова

Іменем України

28 січня 2021 року

м. Київ

справа № 757/20834/15-ц

провадження № 61-2515св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач -Національний історико-архітектурний музей «Київська фортеця»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року у складі судді Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду ізпозовом до Національного історико-архітектурний музею «Київська фортеця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтований тим, щоОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах, згідно з наказом від 22 травня 2015 року її звільнено з посади вченого-секретаря відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Наказ про звільнення вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що відповідач не звертався до профспілки з поданням про звільнення позивача.

Відповідно до посадових обов`язків вченого секретаря до її компетенції не відноситься обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. В наказі відсутні посилання на причини звільнення, а також не вказано розміру вихідної допомоги, не виплачено компенсації за невикористану відпустку, а також не проведено розрахунку за понаднормовий переробіток у зв`язку з її виходом на роботу у вихідні дні, а саме 16 та 17 травня 2015 року.

Відповідно до частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідач повинен сплатити позивачу пеню за невиконання грошового зобов`язання.

22 травня 2015 року позивачу незаконно оголошено догану, оскільки жодних пояснень щодо обставин, які викладені в наказі про оголошення догани, відповідач не вимагав, на час її винесення не існувало жодного наказу про надання ОСОБА_2 на ознайомлення протоколів засідання науково-методичної ради музею. Неправомірні дії відповідача завдали позивачу моральну шкоду. 05 лютого 2016 року ОСОБА_1 зверталася до лікаря, з 05 лютого 2016 року до 12 лютого 2016 року перебувала на лікарняному, як наслідок витратила на медикаменти 2 592,69 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідача поновити її на посаді вченого-секретаря, виплатити компенсацію за вимушений прогул в розмірі 10 856,16 грн, грошову компенсацію за роботу у вихідні дні - 1 351,35 грн, пеню - 1 867,93 грн, скасувати дисциплінарне стягнення у вигляді догани згідно з наказом № 34-В, стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу - 5 000,00 грн, відшкодувати моральну шкоду - 80 000,00 грн, виплатити компенсацію витрат на лікування - 2 592,69 грн, виплатити проіндексовану недоплату - 799,71 грн, виплатити індекс інфляції за квітень 2016 року - 191,82 грн.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді вченого-секретаря Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» з 22 травня 2015 року. Стягнуто з Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за вимушений прогул з 22 травня 2015 року до 16 червня 2015 року у розмірі 10 856,16 грн. Стягнуто з Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за роботу у вихідні дні у розмірі 1 351,35 грн. Скасовано наказ Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» від 21 травня 2015 № 34-В про оголошення ОСОБА_1 догани. В іншій частині позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді вченого-секретаря Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» з 22 травня 2015 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, що до посадових обов`язків позивача відноситься обслуговування грошових або товарних цінностей (їх приймання, зберігання, транспортування, розподіл тощо). Тому звільнення позивача із займаної посади відбулося з порушенням норм трудового законодавства, тому її порушене право підлягає відновленню.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року змінено. Зменшено стягнення з Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» на користь ОСОБА_1 суми компенсації за вимушений прогул з 22 травня 2015 року до 16 червня 2015 року з 10 856,16 грн до 3 742,20 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (у редакції на час розгляду справи) сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до довідки від 22 лютого 2016 року № 54 середньоденна заробітна плата (дохід) позивача становила 207,90 грн, а згідно з розрахунком останньої компенсація за вимушений прогул становить 3 742,20 грн.

У касаційному порядку рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року сторонами не оскаржувалися.

10 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із апеляційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звертаючись з апеляційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року, ОСОБА_1 фактично не погодилася з наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача, неврахуванням доводів її відзиву на апеляційну скаргу відповідача та наслідками розгляду її заяви про роз`яснення рішення суду. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) та порушенням принципу стабільності судового рішення, що суперечить статті 124 Конституції України та практиці Європейського суду з прав людини. ОСОБА_1 не навела причин об`єктивної неможливості оскарження нею рішення у строки, визначені процесуальним законом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, просила її скасувати, справу передати на розгляд суду апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суд апеляційної інстанції, порушивши пункт 2 частини третьої статті 411 ЦПК України, необгрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значеннян для правильного вирішення справи.

Оскаржувана ухвала не відображає дійсних обставин справи, в ній не наведено повної оцінки доводам, які були перелічені в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження. Позивач фактично ознайомилася із рішенням суду першої інстанції 30 грудня 2016 року після оприлюднення його на офіційному сайті судової влади України.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваній ухвалі неправильно зазначив причини, з яких ОСОБА_1 звернулася до суду апеляційної інстанції із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у січні 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року позов задоволено частково.

27 грудня 2016 року відповідач Національний історико-архітектурний музей «Київська фортеця» подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

14 березня 2017 року ОСОБА_1 ознайомилась з матеріалами справи.

29 березня 2017 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця».

12 квітня 2017 року суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, яким змінив рішення суду першої інстанції, зменшивши суму стягнення, присуджену на користь ОСОБА_1 за вимушений прогул. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишене без змін.

13 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із заявою про роз`яснення рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року заяву ОСОБА_1 про роз`яснення судового рішення повернуто заявнику.

10 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із апеляційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року відмовлено та повернуто її заявнику.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, просила скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 292 ЦПК України 2004 року (тут і далі в редакції на час вчинення процесуальних дій) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Згідно з абзацами першим і другим частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою, другою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції залишено без руху. Повідомлено ОСОБА_1 про те, що причини, зазначені нею у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, визнані неповажними, запропоновано вказати інші поважні причини пропуску строку.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, суд вказав, що відзив за своїм змістом не є апеляційною скаргою, суд не зобов`язаний відповідно до норм ЦПК України розглядати доводи відзиву ОСОБА_1 як перегляд рішення суду першої інстанції. Відзив є лише відображенням позиції ОСОБА_1 з приводу доводів поданої відповідачем апеляційної скарги.

На виконання зазначених вимог ОСОБА_1 звернулася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції містить у собі небезпечну правову колізію, виходить за межі позовних вимог, не враховує доповнення до позовної заяви зі зміненими позовними вимогами від 19 липня 2016 року. Тому саме для виправлення цієї ситуації, вона вимушена подати апеляційну скаргу, незважаючи на те, що відповідно до норм ЦПК України 2004 року пропущено строки на апеляційне оскарження. Також вказувала на те, що в січні 2017 року вона дізналась про подання відповідачем апеляційної скарги на рішення та звернулась з відзивом на неї, в якому зазначала, що апеляційний суд не позбавлений можливості виходити за межі поданої апеляційної скарги. Водночас апеляційний суд здійснив перегляд рішення лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача. Зазначені підстави позивач вважала поважними для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Розглянувши клопотання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що воно не підлягає задоволенню, а вказані у ньому підстави для поновлення строку не є поважними. ОСОБА_1 не навела причин об`єктивної неможливості оскарження рішення суду у строки, визначені процесуальним законом.

З огляду на це суд апеляційної інстанцій дійшов висновку, що ОСОБА_1 мала об`єктивну можливість звернутися з апеляційної скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року у строк, встановлений ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частини третьої статті 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (справа «Устименко проти України» (Caseof Ustimenkov. Ukraine) від 29 жовтня 2015 року № 32053/13).

ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( пункт 46 рішення у справі «Рябих проти Росії»від 24 липня 2003 року).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (пункт 27 рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, ухвала у справі «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Оцінюючи доводи касаційної скарги ОСОБА_1 з огляду на забезпечення їй права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття апеляційним судом рішення щодо поновлення строку на апеляційне оскарження, Верховний Суд враховує обставини участі ОСОБА_1 у судовому засіданні в судах першої та апеляційної інстанцій, вказані нею причини пропуску строку, відсутність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду, період, який минув з моменту пропуску строку, та правові наслідки його не поновлення та дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження з підстав неповажності пропуску строку на апеляційне оскарження.

Доводи касаційної скарги щодо того, що в рішенні суду першої інстанції від 13 грудня 2016 року відмовивши у вимогах, які були вказані не в позовній заяві, а в доповненні до неї від 19 липня 2016 року, суд виходив не з матеріалів справи, а зі змісту ухвали від 12 жовтня 2016 року, отже, суд вже вирішив ці вимоги, позбавивши позивача подати позов про відшкодування моральної шкоди та компенсації витрат на ліки, суд касаційної інстанції не бере до уваги, оскільки предметом касаційного перегляду є ухвала апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження, а не рішення суду першої інстанції по суті.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зводяться до незгоди ОСОБА_1 із ухваленим у справі судовим рішенням.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що суд апеляційної інстанції обгрунтовано надав ОСОБА_1 право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків та правомірно запропонував вказати інші підстави для поновлення строку. Отже, доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко