Справа №443/965/21
Провадження №2/443/1128/21
РІШЕННЯ

іменем України

30 листопада 2021 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої увійшла належна йому частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , що на підставі Свідоцтва про право особистої власності від 25.06.1987 року належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_5 . Згідно витягу з господарської книги с. Іванівці від 17.09.2018 року №1308, будинковолодіння АДРЕСА_3 відносилося до категорії "колгоспний двір". Учасниками колгоспного двору були: ОСОБА_5 - голова двору, ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Зазначає, що відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , будучи учасниками колгоспного двору, брали активну участь в утриманні будинку в належному стані, проводили поточні ремонти, сплачували комунальні послуги. Зазначає, шо оскільки вона, її чоловік ОСОБА_2 та брат ОСОБА_4 не займалися володінням власністю, не брали активної участі в утриманні будинку, не вчиняли фактичних дій, притаманних власникам, а тому вважає, що саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стали фактичними співвласниками будинку, після припинення колгоспного двору, оскільки станом на 15 квітня 1991 року не втратили права на будинок після припинення колгоспного двору, а їхні частки у даному будинку були рівними, тобто по Ѕ частині будинковолодіння. Однак право власності на частини будинку, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось, а тому відсутні правовстановлюючі документи.

Згідно довідки Вільховецької сільської ради №2124 від 05.12.2018 року ОСОБА_5 постійно проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з ним проживали та були зареєстровані його дружина ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_1 , зять ОСОБА_2 , син ОСОБА_4 та онук ОСОБА_3 .

Заповіту від ОСОБА_5 у виконкомі Вільховецької сільської ради не посвідчувалося. Оскільки заповіту ОСОБА_5 не залишав, то спадкування відбулося за законом.

Стверджує, шо ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , спадщину після смерті ОСОБА_5 не прийняли у жоден із способів. Вони не зверталися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не вступили у володіння та управління спадковим майном. Натомість, вона вступила в управління спадковим майном (продовжувала проживати у спадковому будинку, утримувала його в належному стані, обробляла присадибну земельну ділянку) і не заявляла про відмову від спадщини, а тому на підставі ст.549 ЦК УРСР 1963 року, вважається такою, що її прийняла. Юридично спадщину не оформляла. Таким чином, успадкувавши частку, належну ОСОБА_5 , вона стала фактичною власницею половини будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивачки ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої, окрім іншого, увійшла належна їй частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . Згідно довідки Вільховецької сільської ради №1290 від 14.09.2018 року ОСОБА_6 постійно проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1 до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з нею проживали та були зареєстровані дочка ОСОБА_1 , зять ОСОБА_2 та онук ОСОБА_3 .

Від імені ОСОБА_6 у виконкомі Вільховецької сільської ради посвідчувався заповіт від 21.06.2016 року, зареєстрований у реєстрі за №99. На день смерті заповідача заповіт не змінено та не скасовано. Згідно заповіту все своє майно ОСОБА_6 заповіла онукові ОСОБА_3 , який у визначений законодавством термін звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї бабусі, що стало підставою для заведення спадкової справи №452/2018.

Згодом позивачка вирішила юридично оформити спадщину після смерті свого батька, а тому 08.06.2021 року вона звернулася в Жидачівську державну нотаріальну контору Львівської області для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 . Постановою №211/02-31 від 08.06.2021 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 24.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провавадження.

31.08.2021 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявленого позову покликається на обставини, які є аналогічні тим, що викладені в первісному позові.

Зазначає, що від імені ОСОБА_6 у виконкомі Вільховецької сільської ради посвідчувався заповіт від 21.06.2016 року, зареєстрований у реєстрі за №99. На день смерті заповідача заповіт не змінено та не скасовано. Згідно заповіту все своє майно ОСОБА_6 заповіла йому. У визначений законодавством термін він звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї бабусі, що стало підставою для заведення спадкової справи №452/2018. Згодом позивач вирішив юридично оформити спадщину після смерті своєї бабусі, а тому 05.11.2018 року звернулася в Жидачівську державну нотаріальну контору Львівської області для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_6 , однак нотаріус своєю постановою №693/02-31 від 05.11.2018 року відмовив йому у видачі свідоцтва, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Відтак позивач змушений звертатися до суду для захисту своїх майнових прав.

Протокольною ухвалою суду від 04.10.2021 року прийнятозустрічний позов ОСОБА_3 .

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 у підготовче судове засідання не з`явилась, 29.11.2021 року подала заяву, згідно якої повідомляє, що спадщину після смерті батька ОСОБА_5 вона фактично прийняла, а на спадщину після смерті матері ОСОБА_6 вона не претендує, за визначенням додаткового строку для прийняття спадщини звертатись не буде. Зазначає, що вона до 15 квітня 1991 року більше трьох років поспіль не брала участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства колгоспного двору, а тому на частку у майні колгоспного двору не претендує. Первісний позов підтримує, зустрічний позов визнає, а також просить розглянути справу у її відсутності.

Від представника позивача надійшло клопотання, згідно якого первісний позов підтримують, зустрічний позов визнають, а також просить розглянути справу у відсутності позивача та її представника.

Відповідач ОСОБА_3 у підготовче судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якого зустрічний позов підтримує, первісний позов визнає, а також просить розглянути справу у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовче судове засідання не з`явився, 29.11.2021 року подав заяву, згідно якої повідомляє, що він до 15 квітня 1991 року більше трьох років поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства колгоспного двору, а тому на частку у майні колгоспного двору не претендує. Первісний позов підтримує, а зустрічний позов визнає, а також просить розглянути справу у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_4 у підготовче судове засідання не з`явився, 29.11.2021 року подав заяву, згідно якого повідомляє, що на спадщину як за законом, так і за заповітом після смерті своїх батьків не претендує, за визначенням додаткового строку для прийняття спадщини звертатись не буде. Крім того повідомляє, що він до 15 квітня 1991 року більше трьох років поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства колгоспного двору, а тому на частку у майні колгоспного двору не претендує. Первісний та зустрічний позов визнає, а також просить розглянути справу у його відсутності.

Оскільки відповідачі визнали позовні вимоги, визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд відповідно до ч.4 ст.200, ст.206 ЦПК України, ухвалює судове рішення в підготовчому судовому засіданні.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право особистої власності від 25.06.1987 року, житловий будинок по АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_5 (а.с.12).

Згідно довідки Стрийського МБТІ №2390 від 27.11.2018 року право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано в реєстровій книзі №1 за реєстровим №38 за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності виданого 25.06.1987 року виданого виконкомом Жидачівської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Жидачівської районної ради №203 від 18.06.1987 року (а.с.18).

Відповідно до довідки Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області №2125 від 05.12.2018 року, в селі Іванівці назва АДРЕСА_2 змінена на назву АДРЕСА_2 згідно ХІУ сесії ІІІ скликання від 20.10.2000 року (а.с.17).

Згідно витягу з господарської книги с. Іванівці від 17.09.2018 року №1308, будинковолодіння АДРЕСА_3 відносилося до категорії "колгоспний двір". Учасниками колгоспного двору були: ОСОБА_5 - голова двору, ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.15).

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , станом на 15 квітня 1991 року не втратили права на будинок після припинення колгоспного двору, а їхнічастки у даному будинку були рівними, тобто по Ѕ частині будинковолодіння, однак право власності на частини будинку, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось.

Одночасно відповідачі по справі ОСОБА_2 , та ОСОБА_6 , втратили право на частку в майні колгоспного двору, оскільки вони більше трьох років поспіль до 15 квітня 1991 року не брали участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства колгоспного двору, що підтверджується поданими ними заявами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим Вільховецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області 12.02.1993 року ( а.с.10).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої увійшла належна йому частина житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Вільховецької сільської ради №2124 від 05.12.2018 року ОСОБА_5 постійно проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з ним проживали та були зареєстровані його дружина ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_1 , зять ОСОБА_2 , син ОСОБА_4 та онук ОСОБА_3 . Заповіту від ОСОБА_5 у виконкомі Вільховецької сільської ради не посвідчувалося (а.с.16).

Оскільки заповіту ОСОБА_5 не залишав, то спадкування відбулося за законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК України (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини.

Стаття 529 ЦК УРСР 1963 року визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року, діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , спадщину після смерті ОСОБА_5 не прийняли у жоден із способів. Вони не зверталися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не вступили у володіння та управління спадковим майном.

Натомість, позивачка вступила в управління спадковим майном (продовжувала проживати у спадковому будинку і не заявляла про відмову від спадщини, а тому на підставі ст.549 ЦК УРСР 1963 року, вважається такою, що її прийняла, однак юридично спадщину не оформляла.

Таким чином, успадкувавши частку, належну ОСОБА_5 , позивачка стала фактичною власницею Ѕ частини будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про одруження Серія НОМЕР_2 , 09.07.1962 року у с.Любша Жидачівського району Львівської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 , 1930 року народження та ОСОБА_6 , 1927 року народження (а.с.7).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 Серії НОМЕР_3 , її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.8).

Як видно із свідоцтва про одруження Серія НОМЕР_4 , 17.09.1983 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9).

Постановою Жидачівської ДНК №211/02-31 від 08.06.2021 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька ОСОБА_5 , оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом (а.с.22).

Також, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивачки ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_5 , виданим Вільховецькою сільською радою Жидачівського району Львівської області 03.05.2018 року (а.с.11).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, до складу якої, окрім іншого, увійшла належна їй частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_1 було складено заповіт, який посвідчено 21.06.2016 року секретарем Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області Новак О.Я., та зареєстрований в реєстрі за №99, відповідно до якого все своє майно заповіла внукові - ОСОБА_3 (а.с.20).

Згідно довідки Вільховецької сільської ради №1290 від 14.09.2018 року ОСОБА_6 постійно проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1 до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з нею проживали та були зареєстровані дочка ОСОБА_1 , зять ОСОБА_2 та онук ОСОБА_3 . Від імені ОСОБА_6 у виконкомі Вільховецької сільської ради посвідчувався заповіт від 21.06.2016 року, зареєстрований у реєстрі за №99. На день смерті заповідача заповіт не змінено та не скасовано (а.с.19).

У визначений ч.1 ст.1270 ЦК України термін, син позивачки - ОСОБА_3 звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї бабусі, що стало підставою для заведення спадкової справи №452/2018 (а.с.68-102).

ОСОБА_3 звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_6 , однак нотаріус постановою №693/02-31 від 05.11.2018 року відмовив ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, у зв`язку із тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом (а.с.55).

Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із вимогами ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право протягом шестимісячного строку подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Крім того, з введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно ч.1 ст.120 та ст.123 ЦК УРСР, чинних на момент виникнення права власності на майно колгоспного двору, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Приписами ст.3 Закону України«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Державній реєстрації прав підлягають, зокрема право власності на нерухоме майно (п.1 ч.1 ст.4 Закону України«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством (ст.20 Закону України«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Тобто, визнання права власності на майно, в тому числі і на спадкове майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Як встановлено в судовому засіданні позивач та відповідач у справі позбавлені права у позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору, оскільки у нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у майні колгоспного двору, зокрема у зв`язку із тим, що померлі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не були останніми членами колгоспного двору.

Оскільки, сторони позбавлені можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса та зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору,враховуючи те, що первісний та зустрічний позови визнаються сторонами, вимоги про визнання за ними права власності по Ѕ частини житлового будинку будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 на майно є обґрунтованими.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задоволити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя С.І Сливка