Єдиний унікальний номер справи № 490/8435/16
Провадження № 22-ц/812/2107/21 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 листопада 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

з участю:

відповідача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 13 вересня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Черенкової Н.П., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

25 серпня 2016 року АТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) пред`явило до ОСОБА_1 вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

Відповідно до укладеного договору б/н від 27.01.2011 року відповідач отримала кредит в розмірі 3 700 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір.

Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит згідно з договором, відповідач, у свою чергу, не надала своєчасно банку кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до умов договору.

Станом на 31.07.2016 року відповідач не виконує вказані зобов`язання, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 16 229,63 гривень за кредитним договором №б/н від 27.01.2011 року, з яких:

- 3637,21 гривень - заборгованість за кредитом;

- 9210,78 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 2132,61 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

- а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина); 749,03 гривень - штраф (процентна складова), яку банк просив стягнути з відповідача.

Посилаючись на викладені обставини, Банк просив стягнути на свою користь вищевказану заборгованість.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2016 року позов АТ КБ «Приватбанк задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість у загальному розмірі 14 980,60 гривень та судовий збір.

02 вересня 2020 ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2021 року вищевказану заяву задоволено, а заочне рішення скасовано.

27 квітня 2021 року ОСОБА_2 звернулась з заявою про застосування позовної давності.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 638,21 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, АТ КБ «Приватбанк» подало на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог та ухвалити в цій частині постанову про задоволення їх позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову Банку в частині, суд першої інстанції виходив з того, що Банком пропущено позовну давність, оскільки останній платіж на погашення заборгованості про відсоткам був здійснений 17 вересня 2012 року, а тому вимоги щодо стягнення заборгованості по відсоткам, пені, комісії та штрафам, не можуть бути задоволені.

Рішення в частині задоволених вимог про стягнення основної суми кредиту, сторонами не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Рішення суду І інстанції не у повній мірі відповідає виписаному.

Так, відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ст. 1055 ЦК України, договір укладається в письмовій формі, з загрозою його нікчемності у разі недотримання такої форми.

Згідно з ст.1048 ЦК України проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

При укладені договору, відповідно ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В разі порушення зобов`язання наступають наслідки, визначені ст. 611 ЦК України та умовами договору. Зокрема, кредитор має право вимагати відшкодування збитків та сплати пені або штрафу відповідно до умов договору.

Статтями 525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договір може бути укладено сторонами за принципом приєднання.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Саме з наведеного і слід виходити при вирішенні даної справи.

З матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2011 року між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання сторонами анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с.8).

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та Банком договір про надання банківських послуг.

Позичальник такожпідписала довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, яка містить відсоткову ставку 2,5% на місяць за користування кредитними коштами, штрафи, комісію та пеню, які сплачуються у разі порушення зобов`язання за її кредитним договором (а.с.9).

За весь період кредитування, відповідач отримала дві кредитні картки. Строк дії останньої - до травня 2015 року (а.с.136).

28 січня 2011 року ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт у розмірі 700 гривень, а 10 квітня 2011 року його збільшено до 800 гривень, 29 липня 2011 року до 2100 гривень, 02 серпня 2011 року збільшено до 2300 гривень, 11, 23 серпня збільшено до 3700 гривень, та вже 01 листопада 2019 року кредитний ліміт становив 0,00 гривень (а.с.135).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого Банком, станом на 31 липня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 перед фінансовою установою становила 16 229 гривень 63 копійки, з яких 3 637,21 гривень - заборгованість за кредитом; 9 210,78 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 132,61 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина); 749,03 гривень - штраф (процентна складова) (а.с.6-7).

З виписки з особового рахунку боржника слідує, що вона систематично користувалася кредитними коштами, то сплачуючи грошові кошти за набуття товарів, то знімаючи готівку у банкоматі. При цьому, спочатку вона повертала їх та сплачувала відсотки за користування грошима, а потім, в односторонньому порядку, припинила такі виплати (а.с. 137-141).

За такого, з наданих Банком доказів, чітко прослідковується, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) користування кредитними коштами та частково їх погашала.

Як вбачається з довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду, позичальник власноруч підписала довідку про умови кредитування, а тому з неї на користь Банку також підлягають стягненню ще й несплачені вчасно відсотки за користування позиченими грошима та штраф за прострочення зобов`язання (а.с. 9).

Проте, судом 1 інстанції у вказаній вимозі Банку відмовлено, оскільки відповідачем подана заява про застосування позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з вказаними висновками, викладеними у оскаржуваному рішенні в цій частині, вважає їх не вірними, не законними та не обґрунтованими.

За правилом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов`язання. При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16.

Як вбачається з Довідки про видачу кредитних карток, позичальник ОСОБА_1 за весь період кредитування, отримала дві кредитні картки, 28 січня 2011 року картку № ….8839 термін дії якої до листопада 2014 року та 15 квітня 2011 року отримала картку № ….5074, термін дії якої спливає у травні 2015 року (а.с. 136).

За такого, трирічний строк, в межах якого Банк має право пред`явити вимоги до позичальника по стягненню відсотків та штрафних санкцій спливає у травні 2018 року.

Позовна заява Банку про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 , направлена на адресу Центрального районного суду м. Миколаєва 19 серпня 2016 року (а.с. 42 зв.) та зареєстрована судом 25 серпня 2016 року.

Виходячи з вищевикладеного, Банк звернувся з вимогами до ОСОБА_1 в межах позовної давності, а тому позовні вимоги щодо стягнення відсотків та штрафів за порушення зобов`язання підлягали задоволенню, в межах строку, передбаченого законодавством.

Оскільки суд І інстанції у вказаних вимогах відмовив, то рішення суду в оскаржуваній частині слід скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, про часткове задоволення позовних вимог Банку.

Станом на дату укладення кредитного договору б/н (27.01.2011 р.) відсоткова ставка по вказаному кредиту становила 2,5% на місяць (30% річних), які нараховувались на залишок заборгованості по кредиту, з якої і слід виходити при стягненні відсотків за користування кредитними коштами.

Виходячи з зазначеної відсоткової ставки, ОСОБА_1 повинна була сплатити Банку відсотки за користування кредитними коштами, але у повному обсязі їх не сплатила.

За такого, з відповідача на користь Банку слід стягнути відсотки за користування кредитними коштами (в межах трирічного строку) у розмірі3 277 гривень 57 копійок.

Крім того, у справі достатньо належних та допустимих доказів тому, що позичальник несвоєчасно вносила кошти на погашення кредиту, а тому з неї на користь Банку також підлягають до стягнення нараховані штрафні санкції, оскільки вони зазначені в умовах кредитування, які позичальник підписала.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача і штрафів і пені, проте таке стягнення буде не інакше як подвійна відповідальність за одне й те саме порушення.

А тому, колегія суддів вважає за необхідне, враховуючи розмір боргу позичальника, стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку лише штраф у розмірі 500 гривень за порушення виконання зобов`язань за договором б/н від 27 січня 2011 року.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині скасовано, то відповідно до ч.5 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь Банку підлягає стягненню 2 629 гривень 84 копійки судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєвавід 13 вересня 2021 рокув оскаржуваній частині скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк щодо стягнення відсотків та штрафу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 3 277 гривень та штраф 500 гривень за порушення зобов`язань.

Стягнути ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у загальному розміні 2 629,84 гривень за розгляд справи у суді І та апеляційної інстанцій.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 30 листопада 2021 року.