КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/45/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

УхвалоюДарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що належним чином повідомлений позивач, не скориставшись наданими йому процесуальними правами, не цікавився провадженням у справі, повторно не з'явився в судове засідання, тому існують підстави для залишення позовної заяви без розгляду

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції з одночасним покладенням на відповідача судових витрат.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 23 вересня 2020 року він направив до суду першої інстанції письмове клопотання про перенесення судового засідання, яке було призначене на 12 жовтня 2020 року, на пізніший термін у зв`язку з карантином. В доповнення до зазначеного клопотання 11 жовтня 2020 року також було направлено на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи з поясненнями причини неявки в судове засідання, а саме через необхідність перебування на самоізоляції після прибуття 10 жовтня 2020 року в Україну з Туреччини, яка включена до переліку держав зі значним поширенням COVID-19. При цьому вказана поїздка була заброньована і оплачена у січні 2020 року за послугою «раннє бронювання», тобто задовго до оголошення в Україні карантину. Будучи свідомим громадянином та не бажаючи бути потенційним джерелом інфікування COVID-19, він був змушений з об`єктивних причин, що не залежали від його волі утриматися від участі в судовому засіданні, яке відбулося 12 жовтня 2020 року. Твердження суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі про неповідомлення ним причини неявки не відповідають дійсності та вимогам законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій, а також запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2019 року було провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження (а.с. 38, т. 1).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2020 року закрито підтовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 2 липня 2020 року (а.с. 1, 2, т. 2).

Судову повістку про виклик у вказане судове засіданні ОСОБА_1 отримав особисто засобами поштового зв`язку 28 травня 2020 року, про свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 25 травня 2020 року (а.с. 3, 12, т. 2).

Розгляд справи в судовому засіданні 2 липня 2020 року було відкладено районним судом на 12 жовтня 2020 року у зв'язку з неявкою позивача (а.с. 159, т. 2).

Судову повістку про виклик у дане судове засіданні ОСОБА_1 отримав особисто засобами поштового зв`язку 28 липня 2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 22 липня 2020 року (а.с. 161, 162, т. 2).

24 вересня 2020 року до суду першої інстанції надійшло письмове клопотання позивача про перенесення судового засідання на пізніший термін у зв`язку із продовженням на території України карантину (а.с. 163, т. 2).

11 жовтня 2020 року позивач в доповнення до зазначеного клопотання направив на електронну адресу Дарницького районного суду м. Києва електронного листа з клопотанням про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що протягом періоду часу із 3 по 10 жовтня 2020 року він перебував за межами України, а після повернення отримав смс-повідомлення про необхідність самоізоляції з метою стримування поширення COVID-19. До електронного листа позивач прикріпив фотокопії паспорта громадянина України для виїзду за кордон, посадкового талону та скріншот смс-повідомлення від мобільного оператора (а. с. 165-167, т. 2).

В судовому засіданні 12 жовтня 2020 року суд першої інстанції залишив позовну заяву без розгляду на підставі частини п`ятої статті 223, пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України (а.с. 170, 171, т. 2).

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 7 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку в тому числі з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (пункт 3 частини першої статті 257 ЦПК України).

Системний аналіз вказаних норм процесуального права свідчить про те, що законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/неповажності причин неявки позивача до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд залишає позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Таким чином, згідно з вимогами ЦПК України суд не зобов`язаний з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 7 жовтня 2019 року у справі № 612/403/16-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 295/19734/13-ц, від 20 червня 2019 року по справі № 522/7428/15, від 6 червня 2019 року у справі № 760/3301/13-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, від 28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 569/347/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 756/8612/16-ц, від 2 вересня 2020 року у справі № 461/3580/15-ц та інших судових рішеннях суду касаційної інстанції.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно застосувавши положення статті 223, пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового розгляду справи по суті, повторно не з`явився в судове засідання та від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у зв`язку з чим суд надав правильну оцінку повторній (другій поспіль) неявці належним чином повідомленого позивача, як незацікавленість даним провадженням у справі.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про залишення позову без розгляду, оскільки неявка позивача у судове засідання, призначене на 12 жовтня 2020 року, є повторною, про судові засідання, призначені на 2 липня 2020 року та 12 жовтня 2020 року, позивача було повідомлено завчасно та належним чином у вигляді судових повісток про виклик.

Надаючи оцінку доводам позивача щодо не врахування судом першої інстанції його письмового клопотання від 23 вересня 2020 року про перенесення судового засідання у зв`язку з карантином, колегія суддів виходить з того, що на час подання такого клопотання та постановлення оскаржуваної ухвали пункт 3 розділу ХII «Прикінцеві положення» ЦПК України був чинний в редакції Закону України від 18 червня 2020 року № 731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» і автоматичне продовження строків розгляду справи на строк дії такого карантину не передбачалося.

Крім цього, саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, суд першої інстанції, залишаючи без задоволення клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку із продовженням в країні карантину, діяв у межах чинного законодавства, керувався процесуальними нормами щодо строків розгляду справи в суді, а позивач не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду відповідно до статті 212 ЦПК України, проте не скористався своїм правом, у клопотанні про перенесення судового засідання не зазначив причин, які безпосередньо перешкоджали йому взяти участь в призначеному судовому засіданні (аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19).

Посилання апеляційної скарги на клопотання про відкладення розгляду справи через вимушену самоізоляцію позивача, яке надійшло на електронну адресу суду першої інстанції 12 жовтня 2020 року, відхиляються колегією суддів як безпідставні, оскільки таке клопотання було надіслано в простій електронній формі без скріплення електронним цифровим підписом позивача у відповідності до вимог частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» та частини першої, другої статті 6, частини першої статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», у зв`язку з чим за будь-яких умов не могло бути враховано судом при вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду.

Разом з тим, позивачем не представлено суду відомостей, які б свідчили про те, що він був безпосередньо хворим, звертався за медичною допомогою чи перебував на самоізоляції із законодавчо встановлених підстав після повернення до України із Туреччини 10 жовтня 2020 року. Скріншот смс-повідомлення від мобільного оператора із рекомендацію перейти на самоізоляцію не є належною обставиною, з якою пов`язуються застосування таких обов`язкових протиепідемічних заходів.

Як встановлено пунктами 2, 3, 6 Порядку проведення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 (з урахуванням змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року № 291) самоізоляція здійснюється з метою запобігання поширенню на території України COVID-19 та зменшення кількості хворих з тяжким перебігом COVID-19. Особами, які потребують самоізоляції, є, зокрема, особи, що дали згоду на самоізоляцію з використанням електронного сервісу «Дій вдома» Єдиного державного веб-порталу електронних послуг до перетину державного кордону або контрольних пунктів в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї. Строк самоізоляції становить 14 днів для осіб, які здійснили перетин державного кордону або перетин контрольних пунктів в`їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї та дали згоду на самоізоляцію з використанням системи через мобільний додаток, з моменту перетину державного кордону або контрольних пунктів в`їзду.

Відповідно до пункту 20 постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», самоізоляції підлягають громадяни України, іноземці та особи без громадянства, що перетинають державний кордон та прибули з держав або є громадянами (підданими) держав із значним поширенням COVID-19.

Державою із значним поширенням COVID-19 є держава, в якій кількість нових випадків реєстрації хвороби COVID-19 на 100 тис. населення за останні 14 днів перевищує кількість таких випадків в Україні. Перелік держав із значним поширенням COVID-19 формується Міністерством охорони здоров`я та переглядається кожні сім днів.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що Туреччина відносилася до переліку держав із значним поширенням COVID-19, в якій кількість нових випадків реєстрації цієї хвороби перевищувала кількість таких випадків в Україні, відтак підстав вважати позивач був вимушений з об`єктивних причин перебувати на самоізоляції немає.

Не зайвим буде зазначити, що залишення позову без розгляду не є порушенням права позивача на справедливий захист та не може вважатися обмеженням його права доступу до суду, адже після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, позивач має право звернутися до суду повторно відповідно до частини другої статті 257 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви у даній справі без розгляду постановлена відповідно до вимог матеріального і процесуального законодавства та обґрунтованіпідстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній