КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/7777/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/1986/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Суханової Є.М., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

06 червня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду із названим позовом, в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 24 268,65 доларів США, що складається із: заборгованості по кредиту у розмірі 15 401,95 доларів США? заборгованості по відсоткам - 8 866,78 доларів США, а також витрати зі сплати судового збору - 9 561,64 грн.

На обґрунтування пред`явлених вимог позивач зазначив про те, що 24 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником, якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та відповідачем укладено кредитний договір №032/29-245к на купівлю автотранспортних засобів.

За умовами укладеного договору, ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 27 840 доларів США зі сплатою відсотків за користування за ставкою 12.50 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 23 квітня 2015 року.

В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено договір застави, відповідно до якого відповідач передав під заставу автомобіль марки «Nissan», 2008 року випуску.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 квітня 2020 року заяву АТ «Альфа-Банк» про залучення правонаступника до участі у справі за позовом АТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Залучено АТ «Альфа-Банк» до участі у справі як правонаступника позивача АТ «Укрсоцбанк».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» залишено без задоволення

На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що як видно з матеріалів справи, останній платіж з погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 здійснив 13 серпня 2012 року.

Проте, згідно штампу вхідної кореспонденції суду із позовом ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду лише 08 червня 2017 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності, що згідно положення ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, про застосування якої заявлено відповідачем під час розгляду справи судом.

Таким чином, позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», задоволенню не підлягають, у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, АТ «Альфа-Банк»подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 24 квітня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №032/29-245к на купівлю автотранспортних засобів ( а.с. 5-7 ).

Згідно п. 1.1. кредитного договору ОСОБА_1 отримав у користування кредитні кошти в сумі 27 840 доларів США зі сплатою процентів за користування за ставкою 12.50 % річних, з порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіку, з кінцевим терміном повернення 23 квітня 2015 року ( там же ).

В якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено договір застави, відповідно до якого відповідач передав під заставу автомобіль марки «Nissan», 2008 року випуску ( пункт 1.3 договору ).

10 квітня 2009 року сторони уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору за умовами якої виклали новий графік повернення кредитних коштів

( а.с. 8 ).

Згідно заяви ОСОБА_1 про отримання кредиту від 31 березня 2008 року він просив видати йому кредит в сумі 27 840 доларів США на придбання автомобіля на строк 84 місяці ( а.с. 9 ).

Як видно з меморіального ордеру №ав/1616398 від 24 квітня 2008 року ПАТ «Укрсоцбанк» перерахувало кошти в сумі 130 850 грн на рахунок ТОВ «Кий Авто» за придбання ОСОБА_1 авто по договору купівлі-продажу

( а.с. 10 ).

З довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 23 лютого 2017 року вбачається, що відповідач погашав кредитну заборгованість та заборгованість за відсотками, в період з 05 травня 2008 року по 13 серпня 2012 рік сплачено всього 23 769,46 доларів США, з яких 12 438,05 доларів США - погашення основної заборгованості за кредитом та 11 331,41 доларів США - погашення відсотків

( а.с. 15-16 ).

За розрахунком заборгованості, наданого позивачем станом на 23 лютого 2017 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 24 268,65 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту - 15 401,95 доларів США, заборгованості по відсоткам - 8 866,78 доларів США ( а.с. 17-19 ).

Спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачем кредитних зобов`язань.

При вирішенні спору між сторонами суд апеляційної інстанції виходить із наступних правових норм.

Так, положення частини першої статті 1054 ЦК України передбачають, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами ( сторонами ), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію ( певні дії ) чи утриматись від її ( їх ) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання ( ст. 510 ЦК України ).

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

З огляду на викладене, місцевий суд правомірно, на переконання апеляційного суду, дійшов висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає передбачене ч. 1 ст. 509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, місцевий суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, з чим суд апеляційної інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

( стаття 257 ЦК України ).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається

з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події,

з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки

зі строком дії ( припинення дії ) договору, як з певними подіями ( фактами ), які свідчать про порушення прав особи ( стаття 261 ЦК України ).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається

з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту

із плином часу.

Соціально-економічне значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин, дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності

у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами

та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу,

а тому й початок перебігу позовної давності за кожним черговим платежем починається з моменту порушення строку його погашення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

У відповідності до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене та той факт, що умовами спірного договору встановлено окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути весь борг частинами, а також те, що позивач звернувся з позовом лише 06 червня 2017 року ( а.с. 27 ), то позовні вимоги підлягають задоволенню лише в межах трьохрічного строку позовної давності, починаючи з 06 червня 2014 року до закінчення дії правочину - 23 квітня 2015 року.

З наданих позивачем розрахунків ( а.с. 17-19 ) вбачається, що з урахуванням строків позовної давності сума заборгованості відповідача за кредитом становить 3 525,17 доларів США, а заборгованість за відсотками - 1 365,37 ( 135,91 + 131,11 + 143,80 + 133,89 + 142,21 + 160,49 + 144,62 + 143,08 + 230,26 ) доларів США.

При цьому, відсотки за 24 квітня 2015 року в розмірі 3 588,44 доларів США, зазначені в таблиці розрахунків заборгованості за відсотками - не отримані доходи ( а.с. 17 зв. ), як вказав представник позивача в суді другої інстанції, зазначені помилково, оскільки не ґрунтуються на положеннях правочину.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що вказана сума відсотків нарахована поза межами строку дії правочину - з 24 квітня 2015 року по 22 лютого 2017 року і не відповідає положенням чинного законодавства, в т.ч. правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові по справі №444/9519/12 від 28 березня 2018 року.

В іншій частині заявлені позовні вимоги позивача, на переконання апеляційного суду, необхідно залишити без задоволення згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, як такі, що заявлені поза межами строку позовної давності про застосування якого просив відповідач.

За таких обставин, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини,

що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які судом не доведені, зробив висновки, які

не відповідають матеріалам справи, і, без додержання зазначених норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 257, 261, 267, 525, 526, 610, 612, 1048, 1050, 1054 ЦК України ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, помилково ухвалив рішення щодо залишення позовних вимог без задоволення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк», на переконання апеляційного суду, знайшли своє часткове підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального і процесуального права за їх обґрунтованістю та доведеністю у зазначеній апеляційним судом частині.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне у стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог в сумі 1 376,80 ( 99 242 + 38 438,44 ) х 1: 100 ) грн.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 121, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 525,17 доларів США, проценти - 1 365,37 доларів США, що по курсу Національного банку України становить відповідно, 99 242,00 грн і 38 438,44 грн та судовий збір - 1 376.80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова