Номер провадження: 22-ц/813/3314/21
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Князюка О.В., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Калашнікової О.І., повний текст рішення виготовлений 21 січня 2020 року, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог служба у справах дітей Одеської міської ради про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного 08.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», позивач набув статус нового кредитора за кредитним договором №0, укладеним 05.05.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Також до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги і за договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» 05.05.2008 року у якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Оскільки, позичальник свої зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконувала, не повернула кредитні кошти та не сплачувала відсотки за користування кредитом, у неї утворилась заборгованість, у зв`язку з чим кредитор у відповідності до умов іпотечного договору, положень ст.ст. 33,36,37 ЗУ «Про іпотеку» звернув стягнення на іпотечне майно шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність.

Також позивач зазначив, що право власності на іпотечну квартиру АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.03.2019 року зареєстроване за АТ «Дельта Банк».

На підставі викладених обставин, позивач просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітню ОСОБА_3 такими особами, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти відповідачів з реєстраційного обліку по вищевказаній квартирі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року позов ПАТ «Дельта Банк» залишений без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «Дельта Банк» подало апеляційну скарги, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги,апелянт зазначає, що суд першої інстанції прийняв рішення не в межах заявлених позовних вимог, оскільки позовні вимоги не містять вимогу про виселення, тому не підлягає застосуванню ст. 109 ЖК України.

Також апелянт зазначив, що ОСОБА_1 не мала права здійснювати реєстрацію в квартирі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що апеляційна скарга не відповідає дійсним обставинам справи, рішення суду є законним та обґрунтованим, та суд в процесі розгляду справи не припустився порушень норм ні матеріального, ні процесуального права.

Сторони про розгляд справи на 27 січня 2021 року сповіщені належним чином (а.с.157-160).

Від ОСОБА_1 27 січня 2021 рокудо Одеського апеляційного суду надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що діють карантинні обмеження з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «СОVІD-19» (а.с. 161-163).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності учасників справи, колегія суддів залишає заяву про відкладення розгляду справи без задоволення, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» не було запроваджено змін до ст.371 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги.

ОСОБА_1 з клопотанням про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, не звертався.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Враховуючи, те, жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, а також приймати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, в т.ч. і поза межами суду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (04 лютого 2021 року).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 05.05.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №0, за умовами якого банк надав, а ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 49500 дол. США на строк до 04.05.2018 року зі сплатою 13,5%річних.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.08.1996 року. Сторони уклали 05.05.2008 року іпотечний договір.

08.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого АТ «Дельта Банк» отримало права вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за договором кредиту №0, а також іпотечним договором від 05.05.2008 року.

ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, не повернула у повному обсязі кредитні кошти та не сплатила відсотки за користування кредитом. Згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченого умовами іпотечного договору та у порядку, визначеного ст.ст.36,37 ЗУ «Про іпотеку» Банк звернув стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим 25.03.2019 року державний реєстратор КП «Агенція реєстраційних послуг» Одеської області Манюта С.В. прийняв 28.03.2019 року рішення про реєстрацію в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Дельта Банк» на підставі іпотечного договору та повідомлень.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначив, що Банк правомірно набув права власності на квартиру і не може бути обмежений у здійсненні цього права власності, проте, відповідачі володіють і користуються квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацію від 10.08.2018 року за №1759, у зв`язку з чим Банк посилаючись на порушення свого права власності на квартиру звернувся до суду з зазначеним позовом.

Залишаючи позов ПАТ «Дельта Банк» про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку без задоволення, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню, як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Судом вірно зазначено, що квартира АДРЕСА_1 придбана не за рахунок отриманих в кредит відповідачем ОСОБА_1 в 2008 році грошових коштів, що було визнано сторонами.

Висновки суду про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Також судом було звернуто увагу на те, що Банк, звертаючись до суду з вимогами про примусове виселення мешканців іпотечної квартири в резолютивній частині позову виклав вимогу в наступній редакції: визнати відповідачів такими особами, що втратили право на користування квартирою.

Також судом зазначено, що представник Банку в судовому засіданні надавши пояснення, підтримувала вимоги про виселення відповідачів з іпотечної квартири, про це була також зазначено і у відповіді на відзив.

Щодо вимог Банку про зняття мешканців іпотечної квартири з реєстраційного обліку судом зазначено наступне.

Згідно з Конституцією кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33).

У ч.1 ст.3 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст.405 ЦК).

Згідно зі стст.150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Відповідно до ст.ст.17, 18 закону «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції на законних підставах залишив позов ПАТ «Дельта Банк» без задоволення за відсутністю правових підстав для цього.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги АТ «Дельта Банк» про те, що суд першої інстанції прийняв рішення не в межах заявлених позовних вимог, оскільки позовні вимоги не містять вимогу про виселення, тому не підлягає застосуванню ст. 109 ЖК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про примусове виселення та зняття з реєстрації, також у позові є посилання на ст. 109 ЖКУРСР, та що відповідачі не мають права на користування квартирою, також позивач просив звернути увагу суду на позицію Верховного Суду стосовно виселення по справі від 06.03.2019 року.

Про те, що позивач звернувся до суду також з вимогою про виселення було зазначено судом першої інстанції, що підтвердив в судовому засіданні представник Банку підтримавши вимогу про виселення відповідачів з іпотечної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не мала права здійснювати реєстрацію в квартирі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вважає їх безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає апелянт.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 04 лютого 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.В. Князюк

______________________________________ С.М. Сегеда