Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області
Справа № 191/2620/20
Провадження № 2/191/895/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
29.01.2021 м. Синельникове
Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Твердохліб А.В.
за участю секретаря Яришевої Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області в загальному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
08.09.2020 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначаючи про те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності. Відповідач ОСОБА_2 є двоюрідним племінником позивача, і хоча він був зареєстрований за вказаною адресою, не проживав у вказаному будинку жодного дня. В зв`язку із зазначеним, позивач ОСОБА_1 , посилаючись на ст. 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування будинком, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
До початку проведення судового засідання позивач ОСОБА_1 надала суду заяву про підтримання позовних вимог, відсутність заперечення проти заочного розгляду справи та можливість розгляду справи за її відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його присутності, відзиву на позов не надав.
Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення.
Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне.
Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі: Ѕ частка - Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 23 грудня 2019 року приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу, та Ѕ частка на підставі: Свідоцтва про право власності, посвідченого 23 грудня 2019 року приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу (а.с.7,8).
За адресою: АДРЕСА_1 , є зареєстрованим, але фактично не проживає з березня 2012 року по теперішній час ОСОБА_2 , що підтверджено довідкою виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 31.08.2020 року за №2404 (а.с.11).
Суд зазначає, що норми ст. 405 ЦК України, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, застосуванню не підлягають, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача, спільно з власником житлового будинку не проживав.
Заявлений позов підлягає розгляду в порядку статті 391 ЦК України, в якій закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Вказана норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Проте зазначена норма не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу, але вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, заявлена позивачем, відповідає положенню ст. 391 ЦК України.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст.7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-ІV, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13 червня 1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п. 69).
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України зміст права власності становить належність власнику права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Таким чином, суд встановив належність позивачу на праві власності житлового будинку, реєстрація в якому відповідача ОСОБА_2 , який не є членом її сім`ї, створює їй перешкоди у користуванні даним нерухомим майном, тому обраний ОСОБА_1 спосіб захисту порушеного права шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування ним, підлягає задоволенню, як належним чином обґрунтований та підтверджений належними доказами.
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 391, 405 ЦК України, Законом України від 11. 12. 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 10-13, 76-80, 259, 263-268, 280-284, 289 ЦПК України суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , 1991року народження, таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: А. В. Твердохліб