Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/312/21
Провадження № 2/945/570/21
22 листопада 2021 року
Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Шаронової Н.О., за участю секретаря судового засідання Карабут В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
04 березня 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Миколаївського районного суду Миколаїської області з позовом до Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ (далі - відповідач) про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 29 січня 2020 року відповідачем Державним підприємством ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ видано Наказ з особового складу № 22-к Про прийняття на роботу, за яким з 30 січня 2020 року позивача ОСОБА_1 прийнято на роботу в Державне підприємство ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ на посаду юрисконсульта.
03 серпня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про її звільнення з посади юрисконсульта, за п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю, за згодою сторін і 31 серпня 2020 року її було звільнено з займаної посади з 03 серпня 2020 року, за згодою сторін.
10 червня 2021 року відповідач подав на адресу суду заперечення проти позову, у яких зазначив, що відповідач не заперечує факт неотримання позивачем заробітної плати, вказуючи на те, що факт неотримання позивачем заробітної плати стався саме з вини позивача. Також відповідач вказував на те, що за даними підприємства, позивач ОСОБА_1 обліковувалася на підприємстві з 30 січня 2020 року до 03 серпня 2020 року, при цьому доказів того, що вона постійно (в робочі дні) була присутня на роботі та виконувала свої трудові обов`язки, на підприємстві відсутні. Фактично позивач був присутній на підприємстві тричі. Зазначаючи у запереченнях про те, що невиплата позивачу заробтної плати сталася саме з вини позивача, заперечуючи проти позову, відповідач просив відмовити у задоволені позову.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 04 березня 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, у цивільній справі відкрито провадження. Постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду по суті у судовому засіданні.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, при цьому 23 вересня 2021 року її представник - ОСОБА_2 подав суду заяву, в якій підтримав позов у повному обсязі та просив розглядати справу за їх із позивачем відсутності.
Представник відповідача Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин.
Дослідивши в судовому засіданні надані сторонами письмові докази, суд дійшов такого.
Згідно з п. 3 копії Наказу з особового складу Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Про прийом на роботу працівників від 29 січня 2020 проку № 22 - к, з 30 січня 2020 року позивача ОСОБА_3 , яка 13 червня 2020 року змінила дошлюбне прізвище ОСОБА_4 на ОСОБА_5 , укладаючи шлюб із ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , прийнято на посаду юрисконсульта, без строку випробування, на 0,5 ставки, за сумісництвом, з оплатою праці згідно штатного розпису, підрозділ Контора ( а. с. 7, 10).
Відповідно до п.п. 3, 4 копії Наказу з особового складу Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ Фонду Державного майна України від 31 серпня 2020 року № 111 - к, з 03 серпня 2020 року ОСОБА_3 , яка 13 червня 2020 року змінила дошлюбне прізвище ОСОБА_4 на ОСОБА_5 , укладаючи шлюб із ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , за угодою сторін, звільнено з посади юрисконсульта, згідно з п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України ( а. с. 7, 11).
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України Про оплату праці працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
З текстів позовної заяви, відзиву на позов, відповіді на відзив на позов, заперечень на відповідь на відзив на позов, слідує, що вказану суму нарахованої заробітної плати позивачу відповідачем до цього часу не сплачено.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями ч. ч. 5 - 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з положеннями ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем виникла з вини самого позивача, оскільки обов`язок розрахунку з працівником при звільненні покладений саме на роботодавця.
Належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами відповідач не довів відсутності своєї вини у непроведенні з позивачем розрахунку при звільненні останнього.
Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати підлягає задоволенню.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов такого.
Згідно з положеннями ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року № 13 судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Згідно з положеннями підпунку л) пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати також застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до пунктів 2, 8 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів за цей період.
У пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
Як слідує з довідки про отриманий прибуток від 14 січня 2021 року № 6, завіреної Державним підприємством ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ (а. с. 9), заробітна плата позивача ОСОБА_7 становила:
- у січні 2020 року - 188 грн. 92 коп.;
- у лютому 2020 року - 2361 грн. 50 коп.;
- у березні 2020 року - 2361 грн. 50 коп.;
- у квітні 2020 року - 2361 грн. 50 коп.;
- у травні 2020 року - 2361 грн. 50 коп.;
- у червні 2020 року - 2361 грн. 50 коп.;
- у липні 2020 року - 2361 грн. 50 коп.;
- у серпні 2020 року - 836 грн. 38 коп.;
Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вираховується таким чином: 4723 грн. 00 коп. (2361 грн. 50 коп. + 2361 грн. 50 коп.) заробітна плата за останні два місяці (за червень та липень місяці 2020 року), що передували звільненню: сорок три робочих дні (двадцять робочих днів у червні місяці 2020 року + двадцять три робочих дня у липні місяці) = 109 грн. 83 коп. (середній заробіток за один робочий день).
Позивача ОСОБА_7 звільнено з посади юрисконсульта Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ Фонду Державного майна України, за угодою сторін, з 03 серпня 2020 року, що підверджується копією Наказу з особового складу Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ Фонду Державного майна України від 31 серпня 2020 року № 111 - к (а. с. 11).
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 серпня 2020 року (день звільнення позивача з обійманої посади) до 22 листопада 2021 року (день ухвалення судового рішення), з урахуванням податків та обов`язкових зборів, що мають відрахуватися відповідачем.
Згідно з положеннями ч. 1, п. 1) ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 131 - 2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Незалежність адвокатури гарантується.
Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.
Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
У Рішенні Конституційного Суду України № 23-рп/2009 (пункт 3.2) від 30 вересня 2009 року передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до п. п. 6. 9 ч. 1, ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно з положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать і консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво в судах тощо.
Конституційний Суд України у Рішенні № 23-рп/2009 (пункт 3.2) від 30 вересня 2009 року зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст. 3, ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам - членам щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7, яким передбачено, що за винятком особливих обставин, що сторона, яка виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
Також у пункті 4 цих Рекомендацій зазначено, що жодна зі сторін не повинна бути позбавлена можливості користуватися послугами адвоката.
У пункті 1 Резолюції (78) 8 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам про безоплатну правову допомогу і юридичні консультації від 2 березня 1978 року зазначено, що ніхто не може бути в силу перешкод економічного характеру позбавлений можливості використання або захисту своїх прав у будь-яких судах, повноважних виносити рішення по цивільних, господарських, адміністративних, соціальних чи податкових справах. З цією метою кожна особа має бути наділена правом на необхідну правову допомогу в судовому провадженні. При розгляді того, чи така допомога є необхідною, слід враховувати: а) фінансові можливості та зобов`язання відповідної особи; b) очікувані судові витрати.
Положеннями п. п. 1), 2) ч. 2 ст. ст. 137 ЦПК України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Отже, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Крім цього, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18, вимога щодо прайс - листа та акта виконаних робіт (послуг) є необов`язковою за умови, що надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість.
В матеріалах справи міститься копія Акта виконаних робіт від 25 лютого 2021 року, з якого слідує, що адвокат Черевков Михайло Юрійович з однієї сторони та ОСОБА_1 , з другої сторони, склали цей Акт до Договору про надання правової допомоги від 25 лютого 2021 року про надання послуг: юридична консультація (1000 грн. 00 коп.); підготовка та направлення адвокатського запиту (1000 грн. 00 коп.); підготовка та направлення позовної заяви (2000 грн. 00 коп.); авансування участі у судовому засіданні у справі № 487/652/20 (1000 грн. 00 коп.). Загальна сума коштів за надання послуг, згідно з копією зазначеного Акта складає 5000 грн. (а. с. 12).
При цьому, оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників судового процесу, у тому числі, за відсутності представника позивача, вимога позивача в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а саме - відшкодування витрат, пов`язаних з авансуванням участі представника у судовому засіданні у справі № 487/652/20,задоволенню не підлягає.
З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, підлягають частковому задоволенню.
Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з положеннями п. 2) ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 76, ч. 2 ст. 78, ст. 80, ч. 1 ст. 81, ч. ч. 1, 2 ст. 89, ч. 1, п. 1) ч. 3 ст. 133, ч. 1, п. 1) ч. 2 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265, п. 2) ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, -
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства ПЛЕМРЕПРОДУКТОР СТЕПОВЕ про стягнення невиплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - задовольнити.
Допустити негайне виконання рішення в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за липень 2020 року в розмірі 2361 грн. 50 коп.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.
Суддя Н. О. Шаронова