Дата документу 01.02.2021 Справа № 314/2042/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 314/2042/18 Головуючий у 1 інстанції Капітонов Є.М.
Провадження №22ц/807/280/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2018 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16 грудня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався п. 3.2, п. 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт.

АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що виконали свої зобов`язання у повному обсязі, а саме надали Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, проте Відповідач свої зобов`язання порушив, у зв`язку з чим, станом на 31 березня 2018 року має заборгованість у розмірі 86714,63 грн., яка складається з: 4253,79 грн. заборгованість за тілом кредиту; 74607,24 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3486,24 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послу: 250 грн. штраф (фіксована частина), 4117,36 грн. штраф (процентна складова).

Посилаючись на наведені обставини, ПАТ «ПриватБанк» просили суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь суму заборгованості у розмірі 86714,63 грн., яка складається з 4253,79 грн. заборгованість за тілом кредиту; 74607,24 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3486,24 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послу: 250 грн. штраф (фіксована частина), 4117,36 грн. штраф (процентна складова) та 1762 грн. судового збору.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору № б/н від 16 грудня 2008 року в розмірі 82347,79 грн., що складається з: 4253,79 грн. заборгованість за кредитом; 74607,24 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3486,24 грн. заборгованість за пенею та комісією. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено Стягнуто з ОСОБА_1 1762 грн. судового збору.

На вказане рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2018 року скасувати, застосувати до спірних правовідносин сплив позовної давності, та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції, стягуючи з неї заборгованість за процентами у розмірі 74607,24 грн. не проаналізовано розрахунок заборгованості, оскільки, навіть враховуючи річну відсоткову ставку у розмірі 30% заборгованість за відсотками станом на 2018 рік складала би 15000 грн. Крім того, ОСОБА_2 посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки з моменту отримання нею кредиту минуло 10 років. Її необізнаність про розгляд справи позбавила скаржницю заявити клопотання про застосування строків позовної давності. Також, в апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_1 не одружена, та має на утриманні двох малолітніх дітей, що відображає її майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу. На теперішній час відповідач знаходиться на сьомому місяці вагітності, а отже, виконання оскаржуваного рішення покладе на неї непомірний тягар, а виплата зазначеного боргу поставить її у край скрутне матеріальне становище. Натомість, положення статті 616 ЦК України передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відзиві на апеляційну скаргу, АТ КБ «ПриватБанк» просять залишити рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2018 року залишити без змін, а скаргу без задоволення. Зазначають, що відповідачем, окрім анкети-заяви підписана довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Розрахунок заборгованості доданий до позовної заяви у цілковитій відповідності відображає рух коштів за карткою, він є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоду часу. Із виписки по рахунку вбачається, що Відповідач знімав кредитні кошти, розраховувався карточкою, частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Щодо строків позовної давності, АТ КБ «ПриватБанк» посилається на п. 1.1.7.31 Умов договору, відповідно до якого строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки було збільшено до 50 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 грудня 2008 року у розмірі 82347,79 грн., яка складається з тіла кредиту, відсотків та пені, суд першої інстанції виходив їх доведеності та обґрунтованості. Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 16 грудня 2008 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Згідно зазначеної анкети, ОСОБА_1 просила банк надати послуги з відкриття кредитної картки, валюта: гривня, кредитний ліміт: 200 грн., базова відсоткова ставка по кредитному ліміту: 2,5% в місяць із розрахунку 360 днів на рік (а.с. 8).

Також, до позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» долучено довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка містить підпис ОСОБА_1 (а.с. 9).

З вищезазначеної довідки також вбачається, що сторони погодили наступні умов кредитування: тип картки: MasterCard Mass, тип кредитної лінії: поновлювальна; пільговий період: до 55 днів (пільгова ставка діє за умови погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості: базова відсоткова ставка: 2,5%, розмір щомісячних платежів: 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць, нараховується один раз на місяць, при наявності прострочки по кредиту або відсоткам п`ять і більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн. и більше; штраф при порушенні строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 120 днів 250 грн. +5% від суми позову.

Факт отримання кредиту та користування кредитними коштами ОСОБА_1 не заперечується.

З розрахунку заборгованості, вбачається, що у зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, заборгованість ОСОБА_1 станом на 31 березня 2018 року дорівнює 86714,63 грн., та складається з: 4253,79 грн. заборгованість за тілом кредиту; 74607,24 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3486,24 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послу: 250 грн. штраф (фіксована частина), 4117,36 грн. штраф (процентна складова).

Вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи свої вимоги, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 16 грудня 2008 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг у Банку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг у Банку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

До правовідносин сторін неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим Банком.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, надані Банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин, а тому їх застосування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення є безпідставним.

Отже, колегія суддів вважає, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг у Банку, які містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16 грудня 2008 року шляхом підписання заяви.

Зазначене відповідає і правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

За таких обставин, апеляційним судом встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір на умовах, які зазначені у заяві та довідці про умови кредитування, оскільки останні мають підпис відповідача.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів також не приймає доводи АТ КБ «ПриватБанк» щодо погодження сторонами у п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг, строку позовної давності за кредитним договором, який був збільшений до 50 років.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16 цс 15).

При цьому, апеляційним судом також досліджено заяву відповідача про пропуск позивачем позовної давності, викладену нею в апеляційній скарзі.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц провадження № 14-59цс18 зазначено про те, що факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Разом з тим, колегією встановлено, що посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, ОСОБА_1 зазначає, що з моменту отримання нею кредиту минуло 10 років.

Втім, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто, перебіг позовної давності починається не з дня виникнення правовідносин між сторонами, а з дня порушення однією зі сторін своїх зобов`язань.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено висновок, що «тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним».

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Також, приписами частини 1 статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

З розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, та вносила платежі на погашення заборгованості. При цьому, останні платежі нею було здійснено у вересні та жовтні 2015 року (а.с. 6, зворот). З позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулось у травні 2018 року, тобто в межах трирічного строку.

За таких обставин, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ч. 4 ст. 2647 ЦК України, відповідно до яких сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте, дослідивши розрахунок, наданий АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви, колегією суддів встановлено, що визначений позивачем до стягнення розмір заборгованості за процентами за користування кредитом у період з 16 грудня 2008 року по 31 березня 2018 року, суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді.

Як було встановлено, відсоткову ставку за користування кредитними коштами сторонами погоджено у розмірі 2,5% на місяць, що становить 30% на рік. Натомість, із розрахунку вбачається, що позивачем нараховувались відсотки у підвищеному розмірі, а саме: з 01 вересня 2014 року нарахування відбувалось за відсотковою ставкою у розмірі 34,8 % річних, з 01 квітня 2015 року у розмірі 43,2 %.

Відповідно до положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив судам, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Колегією суддів враховується, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Проте, враховуючи, що ОСОБА_1 періодично здійснювала погашення за наданим кредитом, зокрема й після неправомірного підвищення Банком відсоткової ставки, частина від сплачених сум з цих коштів направлялися на погашення безпідставно нарахованих процентів, що відображається у графі 11 розрахунку, колегія суддів позбавлена можливості встановити дійсний розмір заборгованості, оскільки вказані зарахування також впливають на дійсний розмір тіла кредиту у відповідні періоди, на яке за умовами повинно було відбуватись нарахування відсотків.

Крім того, вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» заявлено вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками у період з 16 грудня 2008 року по 31 травня 2018 року.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, в заяві сторонами погоджено, що строк дії договору співпадає зі строком дії платіжної картки. Із заяви також встановлено, що на підставі укладеного 16 грудня 2008 року, ОСОБА_1 було видану кредитну картку № НОМЕР_1 (а.с. 8, зворот).

Проте, АТ КБ «ПриватБанк» не надано суду жодних доказів, з яких можливо б було встановити строк дії картки № НОМЕР_1 , яка видавалась ОСОБА_1 на підставі заяви від 16 грудня 2008 року.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

З урахуванням відсутності іншого розрахунку заборгованості, який містив би посилання на процентну ставку в межах умов кредитного договору, відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження обґрунтованості нарахування відсотків за період з 16 грудня 2008 року по 31 травня 2018 року, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаної в розрахунку суми процентів (74607,24 грн.). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року (справа № 663/1292/17, провадження № 61-16605св19).

З тих саме підстав, колегія суддів позбавлена можливості здійснити розрахунок щодо передбаченого у довідці нарахування пені. Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчать про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Зазначену правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15).

За таких обставин, враховуючи позицію, наведену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зокрема того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, та того, що в цій справі відповідачем розмірі заборгованості за тілом кредиту не спростовано, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 грудня 2008 року у загальному розмірі 4716,47 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4253,79 грн. та заборгованості за штрафами у розмірі 462,68 грн. (250 грн. фіксована частина; 212,68 грн. процент на складова).

Відповідно п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, висновки суду першої інстанції про обґрунтованість та доведеність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 відсотків у розмірі 74607,24 грн. та пені у розмірі 3486,24 грн. спростовуються матеріалами справи, у зв`язку з чим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог, та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту та штрафами.

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви пропорційно до задоволених вимог (5,43%) у розмірі 95,83 грн. , ОСОБА_1 має право на компенсацію позивачем суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог (94,27%) у розмірі 2491,62 грн.

Частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір 2395,79 грн.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 141, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 серпня 2018 року скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 грудня 2008 року у загальному розмірі 4716 (чотири тисячі сімсот шістнадцать) гривень 47 копійок, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4253,79 грн. та заборгованості за штрафами у розмірі 462,68 грн. (250 грн. фіксована частина; 212,68 грн. процент на складова).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2395 (дві тисячі триста дев`яносто п`ять) гривень 79 копійок.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 01 лютого 2021року.

Головуючий:

Судді: