Провадження № 2/522/7103/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі :

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Середи А.В.,

представника позивача Романової Л.О.,

представника відповідача-2 Бескровного М.О.,

відповідач-1 в судове засідання не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

15.06.2021 позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Державної казначейської служби України та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері південного регіону про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури.

В обґрунтування позову зазнає те, що згідно вироку Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2020 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України та виправдано його у зв`язку із недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.08.2020 вирок Приморського районного суду м. Одеси від 03.03.2020 залишено без змін. Постановою Верхового Суду від 21.04.2021 вирок Приморського районного суду м. Одеси від 03.03.2020 та ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.08.2020 залишено без змін. За таких обставин, фактично під слідством та судом він перебував з 29.03.2016 по 21.04.2021, у відношенні позивача був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави. Фактично під вартою він перебував з 29.03.2016 по 01.04.2016. Дані події призвели до порушення нормального та звичного способу життя, порушення і розриву його соціальних зв`язків, пригніченого стану, почуття приниженості, відчаю і душевних хвилювань, погіршення загального стану здоров`я, значної шкоди честі та гідності. У зв`язку з чим, позивач зазнав моральної шкоди, яку оцінює в 1 000 000,00 грн та про відшкодування якої звернувся до суду та просить стягнути її з Державної казначейської служби України.

09.07.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

06.08.2021 до суду від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому він вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Оскільки необґрунтованим є розрахунок розміру моральної шкоди виконаний позивачем за час його перебування під слідством та судом та не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, як і не надано ґрунтовних пояснень та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи суму завданої за його твердженням моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн.

10.08.2021 до суду від представник відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому він позовні вимоги не визнає та зазначає про те, що позивачем помилково зазначено про стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди. Так, як даний орган здійснює казначейське обслуговування державного бюджету України, а не уособлює його або державу. Оскільки, держава є самостійною стороною у справі через відповідний її орган наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай орган діями якого завдано шкоду. Разом з тим, залучення або ж не залучення у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи його територіальних органів не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи його територіальний орган. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а даному випадку Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері південного регіону. Окрім того, розмір завданої моральної шкоди належними доказами не підтверджено, тому підстав для задоволення позову немає.

16.08.2021 до суду надійшла відповідь на відзив відповідача-1 у якій представник позивача вважає аргументи відповідача 1 викладені у відзиві на позовну заяву необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

21.09.2021 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

18.11.2011 у судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, а представник відповідача 2 проти задоволення позову заперечував.

Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що згідно вироку Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2020 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України та виправдано його у зв`язку із недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.08.2020 вирок Приморського районного суду м. Одеси від 03.03.2020 залишено без змін. Постановою Верхового Суду від 21.04.2021 вирок Приморського районного суду м. Одеси від 03.03.2020 та ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.08.2020 залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 23, 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн та просить стягнути її з Державної казначейської служби України.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.ч. 1, 2 ст. 52 ЦПК України).

Згідно з п. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода.

Положеннями статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України).

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц, від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц).

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Отже, зазначення судами у резолютивній частині рішення відомостей про суб`єкта його виконання, вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Отже, суд дійшов висновку, що позов пред`явлено до неналежних відповідачів, оскільки стягнення коштів повинно відбуватися не з Державної казначейської служби України, а з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, а відтак у задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України та Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду буде складений протягом десяти днів.

Суддя І.А. Павлик

Повний текст рішення суду складено 29.11.2021.