ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 січня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/3263/19

Головуючий у першій інстанції Меженнікова С. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/145/21

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/146/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Губар В.С., Євстафіїва О.К.

секретар: Поклад Д.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області у складі судді Меженнікової С.П. від 27 квітня 2020 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складання повного тексту рішення 04 травня 2020 року та на додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 травня 2020 року, місце ухвалення додаткового рішення м.Чернігів, дата складання повного тексту додаткового рішення 04 травня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за борговою розпискою від 10.10.2011 року в сумі 29 142 грн. 77 коп., з яких: 8 000 грн. - основний борг, 613 грн. - три відсотки річних, 6 616 грн. 33 коп. - пеня, 1 913 грн. 44 коп. - інфляційні втрати, 12 000 грн. - проценти. Позивач також просила стягнути з відповідача на свою користь понесені нею по справі судові витрати. Вимоги заявленого позову ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 існують договірні відносини щодо повернення позики, отриманої відповідачем від позивача на підставі розписки від 10.10.2011 року. Позивач вказувала, що відповідач отримала від неї позику у вказаному розмірі та на умовах, зазначених у розписці відповідача від 10.10.2011 року, але отримані від позивача ОСОБА_3 грошові кошти ОСОБА_2 не повертає, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27.04.2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 10.10.2011 року в сумі 16 958 грн. 19 коп., з яких: 8 000 грн. - основний борг, 610 грн. - три відсотки річних, 6 561 грн. 97 коп. - пеня, 1 786 грн. 22 коп. - інфляційні втрати. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою за період з 22.05.2017 року по 22.11.2019 року в сумі 12 000 грн., судом відмовлено. Судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, а саме, сплачений судовий збір у розмірі 447 грн. 13 коп.

Додатковим рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04.05.2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 160 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27.04.2020 року та на додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04.05.2020 року відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 27.04.2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні вимог позовної заяви ОСОБА_1 . Також ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року, та ухвалити нове рішення, яким у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу відмовити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 27.04.2020 року є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, при цьому, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що позивач не була присутня в судових засіданнях суду першої інстанції при розгляді даної справи, її інтереси представляла адвокат Мошко М.М. При цьому, суд першої інстанції допустив до участі у розгляді справи в якості представника позивача адвоката Мошко М.М., не перевіривши належним чином повноваження адвоката, як представника позивача у даній цивільній справі. Доводи апеляційної скарги, з посиланням на ч.4 статті 62 ЦПК України, ч.1,ч.2 статті 26 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність стверджують, що ордер серії АА №147698, виписаний адвокатом ОСОБА_4 на підставі договору №б/у від 08.12.2019 року, не відповідає вказаним нормам права, а також Положенню про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженому рішенням Ради адвокатів України №41 від 12.04.2019 року. Доводи апеляційної скарги зазначають, що ордер на підтвердження повноважень адвоката Мошко М.М. не містить в собі назви конкретного органу, у якому надається правова допомога, має виправлення у даті його видачі, з даного ордеру неможливо встановити обсягу повноважень представника позивача та/або обмежень, у разі їх наявності, також у ордері відсутній номер посвідчення адвоката представника позивача, та яким органом і коли таке посвідчення видано. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 не погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що позикодавцем можна вважати позивача, оскільки ОСОБА_1 володіє розпискою про позику, і доказів неправомірності заволодіння позивачем даною розпискою стороною відповідача суду не надано. Доводи апеляційної скарги вказують, що надана позивачем розписка не містить в собі обов`язкових істотних умов договору та не відповідає вимогам чинного законодавства щодо тексту розписки, у розписці не встановлено строку повернення позики, відсутня інформація щодо позикодавця, оскільки інформація про позикодавця дописана власноручно позивачем. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції при розгляді даного спору по суті необґрунтовано не прийняв до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 щодо вимог заявленого позову та її показання в якості свідка. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 , з посиланням на ч.2 статі 258 ЦК України, просить застосувати до вимог щодо пені наслідки пропуску строку позовної давності.

У доводах апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року ОСОБА_2 вказує, що оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року ухвалено судом при неповному з`ясуванні обставин справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що докази, подані стороною позивача на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, стороні відповідача не надсилались, і за даних обставин, до них необхідно було застосувати положення ч.9 статті 83 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскільки розгляд питання про ухвалення додаткового рішення по справі відбувався у відсутності учасників справи, то сторона відповідача була позбавлена можливості відповідно до ч.6 статті 137 ЦПК України заявити клопотання про зменшення витрат на плату правничої дороги. Доводи апеляційної скарги стверджують, що квитанція до прибуткового касового ордеру №04/20 на суму 2 000 грн., датована 28.04.2020 року, тобто, фактично на день розгляду справи та ухвалення судом першої інстанції рішення по даній справі, позивач ще не понесла витрат щодо оплати наданої правової допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовані судові рішення суду першої інстанції, а саме, рішення суду першої інстанції від 27.04.2020 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Гиляка О.М. підтримали доводи та вимоги поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Мошко М.М. просили залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтовані судові рішення суду першої інстанції, а саме, рішення суду першої інстанції від 27.04.2020 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 10.10.2011 року ОСОБА_2 написала розписку та поставила свій підпис про те, що отримала в борг під 5% місячних 8 000 грн. Оригінал даної розписки міститься в матеріалах справи (а.с.48).

У вказаній розписці, після слова гривень міститься запис у ОСОБА_5 , який здійснено не відповідачем, а позивачем, яка станом на той час, мала прізвище ОСОБА_6 . Вказані обставини було встановлено судом першої інстанції згідно пояснень учасників судового розгляду даної справи.

Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 23.05.2017 року Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (а.с.8), 23.05.2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу: ОСОБА_9 .

Згідно письмової вимоги від 20.04.2017 року (а.с.9), позивач звернулась до відповідача ОСОБА_2 з вимогою про повернення протягом тридцятиденного строку з дня отримання даної вимоги суми боргу за розпискою від 10.10.2011 року, з врахуванням відсотків за весь час користування грошима (стаття 1048 ЦК України), що станом на 20.04.2017 року складає 26 400 грн. (400 грн. х 66 міс.), а всього 34 400 грн.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.47), поштове відправлення було отримано 28.04.2017 року, з позначкою за довіреністю - ОСОБА_10 (мама).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.2-3), у грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за борговою розпискою від 10.10.2011 року в сумі 29 142 грн. 77 коп., з яких: 8 000 грн. - основний борг, 613 грн. - три відсотки річних, 6 616 грн. 33 коп. - пеня, 1 913 грн. 44 коп. - інфляційні втрати, 12 000 грн. - проценти.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27.04.2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 10.10.2011 року в сумі 16 958 грн. 19 коп., з яких: 8 000 грн. - основний борг, 610 грн. - три відсотки річних, 6 561 грн. 97 коп. - пеня, 1 786 грн. 22 коп. - інфляційні втрати. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою за період з 22.05.2017 року по 22.11.2019 року в сумі 12 000 грн., судом відмовлено. Судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, а саме, сплачений судовий збір у розмірі 447 грн. 13 коп.

Додатковим рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04.05.2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 160 грн.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що висновки оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.04.2020 року та висновки оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року не узгоджуються із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.04.2020 року та оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що позивач не була присутня в судових засіданнях суду першої інстанції при розгляді даної справи, її інтереси представляла адвокат Мошко М.М. При цьому, суд першої інстанції допустив до участі у розгляді справи в якості представника позивача адвоката Мошко М.М., не перевіривши належним чином повноваження адвоката, як представника позивача у даній цивільній справі. Доводи апеляційної скарги, з посиланням на ч.4 статті 62 ЦПК України, ч.1,ч.2 статті 26 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність стверджують, що ордер серії АА №147698, виписаний адвокатом ОСОБА_4 на підставі договору №б/у від 08.12.2019 року, не відповідає вказаним нормам права, а також Положенню про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженому рішенням Ради адвокатів України №41 від 12.04.2019 року. Доводи апеляційної скарги зазначають, що ордер на підтвердження повноважень адвоката Мошко М.М. не містить в собі назви конкретного органу, у якому надається правова допомога, має виправлення у даті його видачі, з даного ордеру неможливо встановити обсягу повноважень представника позивача та/або обмежень, у разі їх наявності, також у ордері відсутній номер посвідчення адвоката представника позивача, та яким органом і коли таке посвідчення видано.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.04.2020 року, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ч.1 статті 58 ЦПК України, яка регламентує участь у справі представника, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про надання правничої допомоги від 08.12.2019 року (а.с.72), адвокат Мошко М.М. надає правову допомогу Григоренко І.Ф., пов`язану з представництвом інтересів клієнта у справі за позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу (п.1 даного договору). Пункти 2,3 вказаного договору про надання правничої допомоги містять в собі права та обов`язки адвоката.

Згідно ордеру серії АА №147698 від 08.12.2019 року (а.с.4), адвокат Мошко М.М., на підставі договору про надання правової допомоги №б/н від 08.12.2019 року, надає правову допомогу ОСОБА_1 у судах, підприємствах. Також даний ордер містить в собі дані про свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Європейський Суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі, і процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 року).

У справі Беллет проти Франції Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При цьому, необхідно зазначити, що недоліки в оформленні ордера щодо надання правової допомоги особі, за наявності даних про права адвоката представляти інтереси певної особи не може бути перешкодою доступу до правосуддя відповідній особі, яка з метою належного захисту своїх прав чи інтересів звернулась за професійною правничою допомогою.

Частиною 4 статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката, як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність.

Відповідно до вимог ч.1 статті 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Приймаючи до уваги вищенаведене, доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено повноваження представника позивача щодо подання позовної заяви та представництва інтересів позивача в судових засіданнях, а також відносно того, що судом першої інстанції допущено до участі у розгляді справи в якості представника позивача адвоката Мошко М.М. без підтвердження відповідних повноважень, є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи (а.с.4,72). Також необхідно зазначити, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу (а.с.2-3), підписана позивачем ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо обмежень повноважень представника, якщо такі передбачені договором про надання правничої (правової) допомоги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.04.2020 року, виходячи із наступного. Відповідно до приписів ч.1,ч.2 статті 64 ЦПК України, яка регламентує повноваження представника в суді, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері.

Представник допускається до процесу і набуває право на здійснення всіх тих процесуальних дій, які вправі здійснювати сама особа, яку представляють у суді, за відсутності застережень про інше. У договорі про надання правничої допомоги від 08.12.2019 року (а.с.72), укладеному між адвокатом Мошко М.М. і Григоренко І.Ф., відсутні відповідні дані про обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії, і за даних обставин, такі обмеження не було застережено і у ордері серії АА №147698 від 08.12.2019 року (а.с.4).

За даних обставин, доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено повноваження представника позивача щодо представництва інтересів позивача в судових засіданнях, а також відносно того, що судом першої інстанції допущено до участі у розгляді справи в якості представника позивача адвоката Мошко М.М. без підтвердження відповідних повноважень, є необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суд першої інстанції від 27.04.2020 року.

В силу положень статей 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина має право на доступ до правосуддя і ефективний спосіб захисту своїх прав судом.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 не погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що позикодавцем можна вважати позивача, оскільки ОСОБА_1 володіє розпискою про позику, і доказів неправомірності заволодіння позивачем даною розпискою стороною відповідача суду не надано. Доводи апеляційної скарги вказують, що надана позивачем розписка не містить в собі обов`язкових істотних умов договору та не відповідає вимогам чинного законодавства щодо тексту розписки, у розписці не встановлено строку повернення позики, відсутня інформація щодо позикодавця, оскільки інформація про позикодавця дописана власноручно позивачем. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції при розгляді даного спору по суті необґрунтовано не прийняв до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 щодо вимог заявленого позову та її показання в якості свідка. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 , з посиланням на ч.2 статі 258 ЦК України, просить застосувати до вимог щодо пені наслідки пропуску строку позовної давності.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.04.2020 року, виходячи із наступного.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.04.2020 року, суд першої інстанції, на підставі фактичних обставин справи та норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог заявленого позову.

При цьому, суд виходив із тих обставин, що зміст власноручно написаної ОСОБА_2 розписки про отримання грошових коштів в борг свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у даній розписці зобов`язання їх повернення. Хоча особисто відповідачем у розписці і не зазначено дані про позикодавця, суд першої інстанції дійшов висновку, що можна вважати позикодавцем позивача, оскільки вона володіла даною розпискою. Доказів неправомірності заволодіння позивачем розпискою (рішення правоохоронних органів), стороною відповідача в ході розгляду даної справи суду першої інстанції надано не було. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що здійснений позивачем у розписці запис у ОСОБА_5 не спростовує висновку про виникнення у ОСОБА_2 зобов`язань перед позивачем за борговою розпискою від 10.10.2011 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у оскаржуваному рішенні від 27.04.2020 року, що показання відповідача ОСОБА_2 , яка була допитана за її згодою в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка, відносно того, що за спірною борговою розпискою від 10.10.2011 року грошові кошти вона не отримувала, і 10.10.2011 року договору з позивачем вона не укладала, з врахуванням положень ч.1,ч.2 статті 207, статті 1047 ЦК України, ч.2 статті 78 ЦПК України, не може бути допустимим доказом на спростування факту укладення договору та отримання позики.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідка щодо спростування факту укладення договору та тих обставин, що гроші за договором були отримані.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено у оскаржуваному рішенні від 27.04.2020 року, що твердження сторони відповідача про неотримання грошових коштів від позивача за спірною борговою розпискою спростовуються змістом боргового документу, який перебував саме у позивача, що підтверджує наявність між сторонами правовідносин позики. Доказів неправомірності володіння позивачем розпискою, стороною відповідача, суду не надано.

Доводи сторони відповідача, що складена ОСОБА_2 розписка від 10.10.2011року не містить обов`язкових істотних умов договору та не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки не містить в собі зобов`язання про повернення грошових коштів, обґрунтовано не прийняті до уваги судом першої інстанції.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, судом першої інстанції обґрунтовано враховано висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі №686/21857/16-ц.

Згідно приписів ч.1 статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом в ході розгляду даної справи встановлено, що на виконання вказаної норми права, 27.04.2017 року позивач направила відповідачу ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення боргу протягом 30 днів з моменту отримання вимоги, яка була вручена матері відповідача (а.с.9,47).

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у оскаржуваному рішенні від 27.04.2020 року, що спірна розписка знаходиться у позикодавця, і вказана обставина свідчить про невиконання боржником свого обов`язку щодо повернення боргу.

За даних обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції відносно того, що оскільки судом встановлено, що відповідач отримала від позивача на виконання договору позики від 10.10.2011 року грошові кошти у національній валюті - гривні, в сумі 8 000 грн., то, відповідно до ч.1 статті 1049 ЦК України, таку ж суму боргу у національній валюті вона повинна повернути позивачу.

З врахуванням положень ч.1 статті 1049 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що порушення відповідачем зобов`язання настало з 28.05.2017 року, і з цієї дати необхідно розраховувати відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, згідно ч.2 статті 625 ЦК України.

При визначенні сум, які підлягають стягненню на користь позивача з відповідача, судом першої інстанції прийнято до уваги приписи п.3 ч.1 статті 611; ч.2 статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч.2 статті 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 статті 267 ЦК України).

Стороною відповідача до винесення рішення судом першої інстанції не було вчинено заяву про застосування позовної давності.

Враховуючи вищенаведене, судом першої інстанції не прийнято до уваги наданий позивачем розрахунок сум, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, оскільки суд не погодився із зазначеною у розрахунку позивача датою виникнення заборгованості - 22.05.2017 року.

При цьому, у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції від 27.04.2020 року судом наведено відповідний розрахунок (а.с.80-83), відповідно до якого стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає борг за договором позики від 10.10.2011 року в сумі 16 958 грн. 19 коп., з яких: 8 000 грн. - основний борг, 610 грн. - три відсотки річних, 6 561 грн. 97 коп. - пеня, 1 786 грн. 22 коп. - інфляційні втрати.

Вказаний розрахунок сум, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, проведений судом першої інстанції, відповідачем не спростовано.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Необхідно зазначити, що відповідачем ОСОБА_2 не надано належних та достатніх доказів, у розумінні положень статей: 77,80 ЦПК України на спростування висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 27.04.2020 року про часткове задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

З врахуванням положень ч.1 статті 1048 ЦК України, ч.1 статті 13 ЦПК України, а також правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою за період з 22.05.2017 року по 22.11.2019 року в сумі 12 000 грн.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 , з посиланням на ч.2 статі 258 ЦК України, просить застосувати до вимог позову щодо пені наслідки пропуску строку позовної давності.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказана вимога апеляційної скарги задоволенню не підлягає, виходячи із наступного. Відповідно до ч.2 статті 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Згідно приписів ч.3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Апеляційним судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, що стороною відповідача до винесення рішення судом першої інстанції не було зроблено заяви про застосування позовної давності. З врахуванням вказаних норм права, які регламентують дані правовідносини, у апеляційного суду відсутні підстави для застосування до вимог позову щодо пені наслідків пропуску строку позовної давності, на підставі вимог доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27.04.2020 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини, та на основі з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Додатковим рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04.05.2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 160 грн.

У доводах апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року ОСОБА_2 вказує, що оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року ухвалено судом при неповному з`ясуванні обставин справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що докази, подані стороною позивача на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, стороні відповідача не надсилались, і за даних обставин, до них необхідно було застосувати положення ч.9 статті 83 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскільки розгляд питання про ухвалення додаткового рішення по справі відбувався у відсутності учасників справи, то сторона відповідача була позбавлена можливості відповідно до ч.6 статті 137 ЦПК України заявити клопотання про зменшення витрат на плату правничої дороги. Доводи апеляційної скарги стверджують, що квитанція до прибуткового касового ордеру №04/20 на суму 2 000 грн., датована 28.04.2020 року, тобто, фактично на день розгляду справи та ухвалення судом першої інстанції рішення по даній справі, позивач ще не понесла витрат щодо оплати наданої правової допомоги.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року, виходячи із наступного.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції, до закінчення судових дебатів, сторона позивача зробила заяву про подання після ухвалення рішення суду доказів понесених витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи.

29.04.2020 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мошко М.М. звернулась до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила ухвалити додаткове рішення про відшкодування ОСОБА_1 понесених витрат по оплаті наданої правничої допомоги (а.с.71). До вказаної заяви було додано договір про надання правничої допомоги від 08.12.2019 року (а.с.77), розрахунок (орієнтовний) вартості правничої допомоги за договором від 08.12.2019 року - 2 000 грн. (а.с.73), квитанцію до прибуткового касового ордеру №04/20 від 28.04.2020 року про сплату коштів на підставі договору про надання правничої допомоги від 08.12.2-19 року у розмірі 2 000 грн. (а.с.74); акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 08.12.2019 року, датований 28.04.2020 року (а.с.75).

Відповідно до ч.1,ч.2,ч.3 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до вимог ч.1,ч.9 статті 83 ЦПК України, якою регламентовано подання доказів, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції, до закінчення судових дебатів, сторона позивача зробила заяву про подання після ухвалення рішення суду доказів понесених витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи. Приймаючи до уваги вказані обставини, а також те, що позовна заява ОСОБА_1 містить в собі зазначення позивачем орієнтовного розміру витрат на правничу допомогу, який складає 2 000 грн., подання заяви із відповідними додатками представником позивача - адвокатом Мошко М.М. від 29.04.2020 року про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування позивачу витрат, понесених на оплату правничої допомоги, узгоджується із приписами ч.8 статті 141 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскільки розгляд питання про ухвалення додаткового рішення по справі відбувався у відсутності учасників справи, то сторона відповідача була позбавлена можливості відповідно до ч.6 статті 137 ЦПК України заявити клопотання про зменшення витрат на плату правничої дороги.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.3,ч.4 статті 270 ЦПК України, яка регламентує додаткове рішення суду, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Як вбачається із оскаржуваного додаткового рішення суду від 04.05.2020 року, суд першої інстанції не вбачав необхідності у виклику учасників справи в судове засідання, провівши розгляд питання про ухвалення додаткового рішення у їх відсутності.

Відповідно до положень ч.4, ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається із оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року, судом стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 160 грн. Тобто, понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. судом першої інстанції відшкодовано частково. При цьому, як вбачається із додаткового рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року, судом було прийнято до уваги детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених позивачем витрат по оплаті професійної правничої допомоги.

Доводи апеляційної скарги стверджують, що квитанція до прибуткового касового ордеру №04/20 на суму 2 000 грн., датована 28.04.2020 року, тобто, фактично на день розгляду справи та ухвалення судом першої інстанції рішення по даній справі, позивач ще не понесла витрат щодо оплати наданої правової допомоги.

Апеляційний суд вважає,що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції від 04.05.2020 року, виходячи із наступного.

Як вбачається із договору про надання правничої допомоги від 08.12.2019 року (а.с.72), адвокат Мошко М.М. надає ОСОБА_1 правову допомогу, пов`язану з представництвом інтересів ОСОБА_1 у справі за позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Відповідно до п.4 вказаного договору, його сторони узгодили, що за надання правничої допомоги ОСОБА_1 сплачує адвокату гонорар, розмір якого попередньо визначено у розрахунку; остаточна вартість послуг визначається сторонами, але не має перевищувати 2 000 грн.

Як вбачається з розрахунку вартості правничої допомоги за договором від 08.12.2019 року, що становить 2 000 грн. (а.с.73), на підставі складеної калькуляції, всього заплановано адвокатом використати 4 робочі години на: прийняття та правовий аналіз первинних документів, ознайомлення з матеріалами по суті спору; юридичні консультації, роз`яснення з правових питань по справі; складання заяв по суті спору, заяв з процесуальних питань; правовий аналіз дій сторін по справі, підготовка до участі у судових засіданнях; участь у судових засідання в суді першої інстанції (така, що планується). При цьому, враховано: дану калькуляцію, категорію, складність справи, час, необхідний на виконання відповідних робіт (надання послуг), значення справи для сторони, Рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затверджених рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 16.02.2018 року, на підставі досягнутої сторонами домовленості.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №04/20 від 28.04.2020 року, ОСОБА_1 сплатила 2 000 грн. (а.с.74), на підставі договору про надання правничої допомоги від 08.12.2019 року.

З акту приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 08.12.2019 року (а.с.75), вбачається, що 28.04.2020 року адвокат Мошко М.М. та ОСОБА_1 підтвердили, що розмір сплаченого гонорару за надання правничої допомоги становить 2 000 грн.

Відповідно до приписів ч.2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Приймаючи до уваги вищенаведене, сплата витрат на правничу допомогу після ухвалення рішення суду, за результатами завершення виконання зобов`язань за договором про надання правничої допомоги, після складання акту приймання-передачі наданих послуг, відповідає визначеному ЦПК України порядку та умовам укладеного договору про надання правничої допомоги.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні суми відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява №19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).

За даних обставин, апеляційний суд вважає, що стягнення судом першої інстанції з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу 1 160 грн. не суперечить засадам виваженості та співмірності.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27.04.2020 року та на додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04.05.2020 року необхідно залишити без задоволення. При цьому, рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27.04.2020 року та додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04.05.2020 року необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 квітня 2020 року та на додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 травня 2020 року, залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 квітня 2020 року та додаткове рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 травня 2020 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 01.02.2021року.

Головуючий: Судді: