УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року

м. Київ

справа № 453/1336/17

провадження № 61-19173ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом, - приватний нотаріус Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюк Юстина Петрівна,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пилипів Ольга Василівна, на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом, - приватний нотаріус Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюк Юстина Петрівна, про визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила усунути перешкоди у здійсненні права користування належним їй на праві приватної власності житловим будинком, розташованим на АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із вказаного будинку без надання іншого житлового приміщення.

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом, - приватний нотаріус Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюк Ю. П., в якому просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 21 травня 2002 року, посвідчений державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Батлюк Ю. П. та зареєстрований у реєстрі за № 894.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунено ОСОБА_1 перешкоди у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком, розташованим на АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 грн у відшкодування судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року - без змін.

Не погоджуючись із рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року та постановою Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року в частині вирішення судами попередніх інстанції позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пилипів О. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Підставою касаційного оскарження рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року та постанови Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у частині вирішення первісного позову заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 рокуу справі № 754/613/18, від 4 березня 2019 року у справі № 487/3878/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, тому рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року та постанова Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 касаційним судом не переглядаються.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи первісний позов, Сколівський районний суд Львівської області виходив із того, що ОСОБА_2 вселився у належний на праві власності ОСОБА_1 житловий будинок шляхом перевезення своїх особистих речей та самовільного зайняття однієї із господарських будівель домоволодіння, без її згоди. Вказана обставина визнана сторонами.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_2 має житло та зареєстроване місце проживання, а у житловому будинку, розташованому на АДРЕСА_1 , не зареєстрований.

Залишаючи рішення суду першої інстанції у відповідній частині без змін, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій за матеріалами справи установлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,094 га з відповідним цільовим призначенням, що підтверджується договором дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідченим 21 травня 2002 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області Батлюк Ю. П. та зареєстрованим за № 894.

ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 вселився у належне їй домоволодіння шляхом перевезення своїх особистих речей та зайняття однієї із господарських будівель, приналежних до нього.

Суди також установили, що ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів щодо самовільного вселення у належне їй домоволодіння ОСОБА_2 та чинення їй перешкод у користуванні майном.

З жовтня 1991 року ОСОБА_2 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 ;

з жовтня 2017 року - на АДРЕСА_3 .

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно із вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення

статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та

статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену

пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття жилого приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Судами попередніх інстанцій питання виселення відповідача оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц.

Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій установили, що ОСОБА_2 після смерті своєї матері у квітні 2017 року без згоди ОСОБА_1 вселився у належне їй на праві приватної власності домоволодіння; ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, тому він не набув право користування спірним житлом згідно із законом.

Суди попередніх інстанцій правильно вважали, що наявні правові підстави для усунення перешкод у здійсненні права користування належним ОСОБА_1 на праві приватної власності житловим будинком, розташованим на

АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 із вказаного будинку без надання іншого житлового приміщення.

Висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення первісного позову є законним і обґрунтованим, тобто таким, який відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, у своїх постановах від 13 червня 2018 року у справі № 369/6723/15-ц та від 27 листопада 2020 року у справі № 308/1960/17 і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 і від 4 березня 2019 року у справі № 487/3878/17, відхиляються касаційним судом, оскільки вказані постанови прийняті за інших установлених судами попередніх інстанцій обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пилипів О. В., на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року є необґрунтованою, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та додержання норм процесуального права у частині, що оскаржена, є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень у відповідних частинах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані рішення та постанова у частині вирішення первісного позову є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пилипів О. В., на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Пилипів Ольга Василівна, на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 січня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за зустрічним позовом - приватний нотаріус Сколівського районного нотаріального округу Львівської області Батлюк Юстина Петрівна, про визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити адвокату Пилипів Ользі Василівні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська