Ухвала

Іменем України

27 січня 2021 року

м. Київ

справа № 729/104/17

провадження № 61-15318ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року у складі судді: Демченко Л. М., та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Губар В. С., Онищенко О. І., Харечко Л. К., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про визнання права власності на майно.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20 липня 2016 року встановлено, що ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року проживала однією сім`єю як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також визнано за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 .

Позивач зазначала, що за час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, ними було набуто у власність та зареєстровано право власності за ОСОБА_7 на наступне майно: 28 вересня 2006 року автокран УРАЛ-4320, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 23 грудня 2010 року - навантажувач колісний АМКАДОР 325-01, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 15 лютого 2014 року - легковий автомобіль ЗАЗ VIDA, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; 18 лютого 2014 року - квартиру АДРЕСА_2 . Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 березня 2014 року, ОСОБА_7 приватизовано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 , на якій знаходиться будинок, збудований за час перебування в шлюбі та право власності на 1/2 частину якого визнане за нею рішенням Бобровицького районного суду. Протягом 2010-2011 років за рахунок коштів сімейного бюджету покійним чоловіком у акціонерів ЗАТ «Агропромбуд-1» було здійснено викуп акцій товариства, в результаті чого він став єдиним власником акцій підприємства, яке 27 квітня 2012 року було перетворене в ПрАТ «Агропромбуд-1», а 25 жовтня 2013 року - в ТОВ «Хруп-2000», державну реєстрацію якого здійснено 19 листопада 2013 року.

Позивач вважала, що оскільки викуп акцій акціонерного товариства її чоловіком та перетворення акціонерного товариства на товариство з обмеженою відповідальністю було здійснено під час їх спільного проживання та з урахуванням принципу презумпції права спільної сумісної власності, вона має право на 1/2 частину у статутному капіталі ТОВ «Хруп-2000».

Позивач просила визнати за нею право власності на 1/2 частину майна, а саме: автокрану УРАЛ-4320, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; навантажувача колісного АМКАДОПР 32-01, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; легкового автомобіля ЗАЗ VIDA, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; квартири АДРЕСА_2 ; земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :010:6012; частки в статутному капіталі ТОВ «Хруп-2000», що складає 189 800,00 грн.

Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14 червня 2017 року прийнята відмова ОСОБА_3 від позовних вимог про визнання права власності на майно в частині вимог до ОСОБА_6 , провадження у справі у цій частині закрито.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року з урахування ухвали цього суду від 14 грудня 2020 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину: автокрану УРАЛ-4320, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; легкового автомобіля ЗАЗ VIDA, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; квартири АДРЕСА_2 ; земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд загальною площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:010:6012. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що, з урахуванням рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20 липня 2016 року, яким встановлено факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини позивача та ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини з 01 січня 2004 року по 21 грудня 2015 року та визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , на підставі статті 60 СК України на спірне майно, а саме: автокран, легковий автомобіль, квартиру та земельну ділянку поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя, а тому позивач має право на Ѕ його частини.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на 1/2 частину навантажувача АМКАДОР 325-01, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений навантажувач був придбаний ОСОБА_7 для здійснення підприємницької діяльності, право ОСОБА_3 на його частку трансформувалось у право виплати половини отриманого доходу від діяльності підприємства або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємств. А оскільки ОСОБА_3 вимоги про одержання половини вартості внесеного майна заявлені не були, вимога про визнання права власності на 1/2 частину зазначеного майна задоволенню не підлягає. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання права власності на 1/2 частину статутного капіталу ТОВ «Хруп-2000», суд першої інстанції, посилаючись на положення статей 113, 115 ЦК України, Закону України «Про господарські товариства» та статей 61, 65 СК України, виходив з того, що статутний капітал господарського товариства є власністю такого товариства, а ОСОБА_3 з вимогою на виплату частини вартості внеску до статутного капіталу господарського товариства не зверталася.

Суд першої інстанції відхилив доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що навантажувач та статутний капітал ТОВ «Хруп 2000», як і інше майно, крім земельної ділянки, придбане за особисті кошти покійного ОСОБА_7 , як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Також суд зазначив, що не можуть бути взяті до уваги заперечення відповідачем факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, оскільки допитані в судовому засіданні свідки не дали чітких пояснень з даного приводу, а рішенням місцевого суду, яке набрало законної сили, встановлено цей факт.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог мотивована тим, що ураховуючи рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20 липня 2016 року, яке набрало законної сили, спірне майно: автокран УРАЛ-4320, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; легковий автомобіля ЗАЗ VIDA, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; квартира АДРЕСА_2 ; земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:010:6012 є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_7 як таке, що придбано ними в період проживання однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

ОСОБА_1 19 жовтня 2020 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи; доплатити судовий збір. Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків касаційної скарги.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 05 листопада 2020 року ці недоліки було усунуто, зокрема, надано уточнену касаційну скаргу, у якій вона просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Підставою, на якій подається касаційна скарга ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19), від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18, від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18. У касаційній скарзі зазначено, що рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20 липня 2016 року у справі № 729/398/16-ц відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України стало підставою для звільнення позивача від доказування обставин, однак відповідач може доводити відсутність встановлених судом обставин у іншій справі, при розгляді цієї справи. ОСОБА_1 зазначає, що довела в судовому засіданні належними та допустимими доказами (показаннями свідків) відсутність факту проживання позивача та ОСОБА_7 однією сім`єю як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу з 2006 року по 21 грудня 2015 року. Указані докази були відхилені судами з огляду на існування преюдиційного рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20 липня 2016 року, однак указане рішення не є преюдиційним. Позивачем не доведено, а відповідачем ОСОБА_1 не визнано факту придбання автокрану «Урал» для домашнього господарства, який було придбано також, як і навантажувач АМКАДОР, виключно для здійснення підприємницької діяльності. Також у касаційній скарзі міститься посилання на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 545/3753/16-ц, у яких зазначено, що оскільки учасники спільної часткової власності мають право власності на зазначене майно пропорційно своїй частки в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен виділити його співвласнику таку частину житлового будинку та нежитлових будівель, яка відповідає розміру та вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. ОСОБА_1 також зазначає, що відсутні підстави, правова та технічна можливість визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного майна без її визначення в натурі чи фізичного поділу та без попереднього визначення частки позивача у спільному майні.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 .

Після смерті ОСОБА_7 із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися доньки спадкодавця: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1

08 грудня 2016 року, 12 грудня 2016 року, 10 січня 2017 року ОСОБА_3 зверталась до Бобровицької районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 та про реєстрацію за нею права власності на 1/2 частину: автокрану УРАЛ-4320; навантажувача колісного АМКАДОР 325-01; легкового автомобіля ЗАЗ VIDA; квартири АДРЕСА_2 ; земельної ділянки АДРЕСА_1 та статутного фонду ТОВ « Хруп-200».

Постановами державного нотаріуса Романенко Н. М. від 09 грудня 2016 року, 14 грудня 2016 року та 16 січня 2017 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтв про право на спадщину та свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

28 вересня 2006 року ОСОБА_7 набув у власність автокран «Урал».

За життя ОСОБА_7 належала земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1 площею 0,1 га на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 березня 2014 року.

18 вересня 2012 року між ОСОБА_7 та ПАТ «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» був укладений договір №14Б/181/07/2010 про участь у Фонді фінансування будівництва квартири в будинку по АДРЕСА_2 . Згідно квитанцій та випискою по особовому рахунку на виконання умов договору ОСОБА_7 сплачено 209 385,00 грн «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна». 23 листопада 2012 року між ОСОБА_7 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладений кредитний договір №00105331, за умовами якого отримав кредит у сумі 100 000 грн для придбання у власність об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_2 згідно договору №14Б/181/07/2010 про участь у Фонді фінансування будівництва від 18 вересня 2012 року, укладеного між ним та ПАТ «ФК «Княгиня Ярославна». Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_7 виконав у повному обсязі, вчасно сплативши банку отримані кредитні кошти, що підтверджується випискою по особовому рахунку, відкритому в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Згідно свідоцтва №14Б/181/07/2010 про участь у Фонді фінансування будівництва №07 від 30 листопада 2012 року ПАТ ФК «Княгиня Ярославна» Оліфіром В. М. на виконання умов договору передано 309 385,00 грн, тобто право власності на спірну квартиру ОСОБА_7 отримав після виконання умов укладеного договору.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 лютого 2014 року ОСОБА_7 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 .

ОСОБА_7 належав легковий автомобіль марки ЗАЗ VIDA, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який придбаний за рахунок кредитних коштів, отриманих в ПАТ «Ідея Банк» за договором №910.26380 від 17 лютого 2014 року. Свої обов`язки за договором ОСОБА_7 виконав в повному обсязі, що підтверджується випискою по його особовому рахунку, відкритому в ПАТ «Ідея Банк».

У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України (в редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що «за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-1109цс15 зазначено, що «майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів. Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна. Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі».

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20 липня 2016 року у справі № 729/398/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно, яке набрало законної сили, встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 12 червня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на вказане рішення суду першої інстанції, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі № 320/4938/15-ц (провадження № 61-26396св18) вказано, що «не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення».

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що спірне майно: автокран УРАЛ-4320, реєстраційний номер НОМЕР_1 , легковий автомобіля ЗАЗ VIDA, реєстраційний номер НОМЕР_3 , квартира АДРЕСА_2 , земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:010:6012 є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_7 як таке, що придбано ними в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано задовольнив позов у цій частині.

Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18, від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (щодо застосування статті 82 ЦПК України) не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені в постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19), від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 545/3753/16-ц необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на майно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук