Провадження 22-ц/812/284/21 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

02 лютого 2021 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю:

- представника боржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 на ухвалу Єланецького районного суду Миколаївської області, постановлену 18 листопада 2020 року під головуванням судді Чернякової Н.В., в приміщенні цього ж суду, о 16 год. 25 хв., у справі № 476/695/20, за скаргою ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, скасування постанови про арешт майна та коштів боржника,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд із скаргою в якій просила визнати неправомірними дії Єланецького районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Єланецький ВДВС), скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження, скасувати постанову про арешт майна боржника від 26 червня 2017 року та постанову про арешт коштів боржника від 18 березня 2020 року.

Скарга мотивована тим, що заочним рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 17 травня 2010 року достроково розірвано кредитний договір укладений 02 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , стягнуто з неї на користь Банку заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 28 098,17 дол. США, що еквівалентно 225066 грн 34 коп. та судові витрати.

На підставі вказаного судового рішення було видано виконавчий документ, а постановою державного виконавця Єланецького ВДВС 05 жовтня 2016 року відкрито виконавче провадження.

26 липня 2017 року, у рамках виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного судового рішення, державним виконавцем накладений арешт на належний їй транспортний засіб марки «MAZDA 626» р/н НОМЕР_1 , а також винесено постанову 18 березня 2020 року про арешт коштів боржника.

Винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на думку заявника є незаконним, у зв`язку з чим, є незаконними винесення в межах вказаного провадження двох інших постанов.

Вважає, що вона повністю виконала перед Банком свої зобов`язання за Кредитним договором, так як у 2012 році з прилюдних торгів була реалізована належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_1 , яка була предметом іпотеки за вказаним кредитом.

Крім того, їй стало відомо, що 22 квітня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний банк» укладений договір відступлення права вимоги, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором від 02 лютого 2007 року, укладеним між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Таким чином на момент подачі Банком заяви про відкриття виконавчого провадження кредитором вже було ПАТ «Комерційний Індустріальний банк», а отже ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як стягувач за виконавчим листом, не мав права ставити питання про відкриття виконавчого провадження.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_2 просила про задоволення скарги.

Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_2 у частині визнання дій Єланецького ВДВС неправомірними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відмовлено.

Цією ж ухвалою провадження у справі в частині скасування постанови про арешт майна боржника від 26 червня 2017 року та постанови про арешт коштів боржника від 18 березня 2020 року закрито.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не надано доказів, які б свідчили про невідповідність оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому суд дійшов висновку, що виконавчий документ видано в інтересах ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», виконавче провадження відкрито на підставі заяви цього ж Банку, в межах виконавчого провадження заміна кредитора не відбувалася, а нормами чинного законодавства не передбачено порядок, який би уповноважував державного виконавця реагувати на рішення та дії осіб, вчинених поза його межами. Тому ухвалюючи постанову про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець діяв відповідно до Закону та у межах своїх повноважень.

Закриваючи провадження у справі в частині скасування постанови про арешт майна боржника від 26 червня 2017 року та постанови про арешт коштів боржника від 18 березня 2020 року, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту прав боржниці може бути звернення з відповідними вимогами до суду у позовному провадженні.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та направити справу для розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник заявника посилалась на те, що судом першої інстанції не було повно та всебічно досліджено докази у справі, не витребувано належних, достовірних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність чи відсутність заборгованості за кредитним договором, доказів про відступлення права вимоги банку на користь нового кредитора, в тому числі і за кредитним договором від 02 лютого 2007 року, укладеним між нею та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Крім того, суд не звернув уваги, що згідно відмітки, яка міститься на копії виконавчого листа (а.с.4), виконавчий документ було повернуто стягувачу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», а тому не могло повторно бути пред`явлено до виконання.

Учасники справи у визначений ухвалою суду строк не скористалися наданим їм процесуальним законом правом надання відзиву (заперечень).

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 17 травня 2010 року достроково розірвано кредитний договір укладений 02 лютого 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , стягнуто з неї на користь Банку заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 28 098,17 дол. США, що еквівалентно 225066 грн 34 коп. та судові витрати.

На виконання вказаного судового рішення 28 березня 2010 року Банку видано виконавчий лист №2-96 від 17 травня 2010 року.

03 жовтня 2016 року до Єланецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області надійшла заява стягувача (ВАТ «Райффайзен Банк «Аваль») про відкриття виконавчого провадження.

05 жовтня 2016 року старшим державним виконавцем Єланецького ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області відкрито виконавче провадження № 52460184 за вказаним виконавчим листом та надано строк для самостійного виконання рішення боржником до 19 жовтня 2016 року (а.с.7).

Звертаючись до суді із скаргою, ОСОБА_2 зазначала, що момент подачі Банком заяви про відкриття виконавчого провадження кредитором вже було ПАТ «Комерційний Індустріальний банк», заміна сторони провадження його правонаступником не відбувалась, а отже, ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» є неналежним стягувачем за виконавчим листом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони їх правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Як встановлено судом першої інстанції, і таке вбачається з матеріалів справи, заочне рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 17 травня 2010 року про стягнення боргу з ОСОБА_2 ухвалено на користь Банку, за заявою останнього видано виконавчий документ. В подальшому Банк, тобто належний стягувач, звернувся до ВДВС із заявою про примусове виконання зазначеного судового рішення і на час такого звернення, у державного виконавця була відсутня будь яка інформація про заміну сторони зобов`язання правонаступником.

Будь яких відомостей про те, що на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження державному виконавцю надавалися відомості про заміну кредитора у зобов`язанні внаслідок передачі ним своїх прав іншій особі, матеріали справи не містять.

Також відсутні в матеріалах справи докази того, що як на час відкриття виконавчого провадження, так і на теперішній час, відбулась заміна сторони у виконавчому провадженні або поза його межами її правонаступником у передбачений Законом спосіб.

Тому не можна вважати, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем за заявою неналежного стягувача, а отже, як вірно вважав суд першої інстанції, відсутні підстави для задоволення скарги ОСОБА_2 в частині визнання дій Єланецького ВДВС неправомірними та скасування постанови від 05 жовтня 2016 року.

За наведених вище обставин, доводи апеляційної скарги про те, що на момент винесення постанови державним виконавцем про відкриття виконавчого провадження Банк вже не був кредитором і не мав підстав бути стягувачем у виконавчому провадженні, є помилковими.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на повне виконання зобов`язань за кредитним договором шляхом реалізації у 2012 році з прилюдних торгів належної їй на праві власності квартири, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на підтвердження таких доводів остання будь яких доказів не надала, хоча відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України це є її процесуальним обов`язком. В свою чергу задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для пред`явлення виконавчого документу про стягнення заборгованості за тим самим договором кредиту до виконання, у разі, якщо заборгованість за кредитом повністю не погашена і суми від реалізації майна виявилося недостатньо для повного погашення заборгованості за кредитом.

Щодо законності оскаржуваного судового рішення в частині закриття провадження у справі щодо скасування постанови про арешт майна боржника від 26 червня 2017 року та постанови про арешт коштів боржника від 18 березня 2020 року, то колегія суддів приходить до такого.

У частині першій статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону України № 606-XIV.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження».

У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись з даною заявою ОСОБА_2 обґрунтувала свої вимоги тим, що накладення арешту на транспортний засіб, та кошти, порушує її права, як власника майна, й на підставі вимог статті 391 ЦК України просила зняти арешт.

Як видно із матеріалів справи, підставою обтяження майна заявника є постанова винесена державним виконавцем в рамках виконавчого провадження по примусовому виконанню заочного рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 17 травня 2010 року , у якому ОСОБА_2 є боржником.

Таким чином, враховуючи те, що заявниця є боржником у виконавчому провадженні, а арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, ОСОБА_2 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, та помилково вважав, що належним способом захисту прав боржника у даному випадку може бути заявлення нею вимог у позовному провадженні.

Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ч. 1 ст. 379 ЦПК України).

З огляду на наведене, оскаржувана ухвала в частині закриття провадження у справі щодо скасування постанови про арешт майна боржника від 26 червня 2017 року та постанови про арешт коштів боржника від 18 березня 2020 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду в цій частині до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 379, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Єланецького районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні скарги ОСОБА_2 щодо визнання дій Єланецького ВДВС неправомірними, скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, залишити без задоволення, а ухвалу суду у вказаній частині - без змін.

Це ж судове рішення в частині закриття провадження у справі щодо скасування постанови про арешт майна боржника від 26 червня 2017 року та постанови про арешт коштів боржника від 18 березня 2020 року скасувати, а справу в зазначеній частині направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 04.02.2021 р.