Справа №487/9234/19
Провадження № 22-ц/812/141/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 06 жовтня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Нікітіним Д.Г., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину у твердій грошовій сумі,-

В С Т А Н О В И В

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що з 07 листопада 2003 року вона з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заводського районного суду від 16 листопада 2007 року розірвано.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на теперішній час проживає разом з нею та перебуває на повному її утриманні.

На теперішній час вона має скрутне матеріальне ставище, не має змоги самостійно належним чином утримувати дитину, оплачувати навчання, забезпечувати нормальне харчування, а відповідач ухиляється від участі у вихованні та утриманні дитини, не надає на його утримання достатньої матеріальної допомоги на регулярній основі.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не має на утримані інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, має нерегулярний мінливий дохід, а отже може надавати матеріальну допомогу, просила стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 3000 грн. щомісяця і до досягнення ним повноліття.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 3000 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з подальшою індексацією, починаючи з 20 грудня 2019 року і до повноліття дитини, та 768 грн. 40 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на неврахування судом першої інстанції всіх обставин взаємовідносин між ним та позивачем, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зокрема вказував, що судом першої інстанції не встановлено його матеріальне становище. При прийнятті наданих ним доказів про загальну суму доходу не враховано, що з такої він проводив відрахування загальнообов`язкових платежів, та частину доходу витрачав на подальше ведення підприємницької діяльності.

Крім того, вказував, що він як надавав сину допомогу, так і надає, без будь-якого спонукання його для цього. Ним на ім`я сина відкрито особистий картковий рахунок у банку, кошти з якого він може використовувати за своїм баченням.

Відзив на апеляційну скаргу позивач не подавала.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Сторони про розгляд справи у письмовому проваджені повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст. 51 Конституції України).

Частиною 1 ст. 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з врахуванням наданих доказів, матеріального становища платника аліментів, величини прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, дійшов висновку про можливість відповідачем сплачувати аліменти у розмірі 3000 грн. щомісяця.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що з 07 листопада 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2007 року розірвано (а.с.4).

Відповідно до свідоцтва про народження дитини, сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5)

Після розірвання шлюбу неповнолітній ОСОБА_3 проживає з матір`ю ОСОБА_2 та перебуває на її утриманні (а.с.5).

Відповідно договору №21-д про індивідуальну підготовку молодшого спеціаліста від 02 серпня 2019 року, неповнолітній ОСОБА_3 навчається в ДВНЗ «Миколаївський політехнічний коледж» на денній формі навчання, на спеціальності програмна інженерія. Термін навчання з 01 вересня 2019 року по 30 червня 2023 року (а.с.10).

Інформації щодо місця роботи та отриманих доходів позивача матеріали справи не містять.

Пред`явлення позивачем позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримувати дитину.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що він щомісячно надає сину кишенькові гроші, проводить з дитиною багато часу, а тому вимоги позивача щодо стягнення аліментів є необґрунтованими.

Також просив врахувати, що на його утримані перебуває мати пенсіонерка, а він є приватним підприємцем по оплаті податків по ЄСВ.

На підтвердження чого надав до суду виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якої ОСОБА_1 зареєстрованим приватним підприємцем з 20 січня 2020 року( а.с.23).

Згідно довідки з Головного управління ДПС у Миколаївській області від 28 вересня 2020 року, ОСОБА_1 з 01 лютого 2020 року по 31 липня 2020 року отримав загальну суму доходу в сумі 135586,00 грн.

На підтвердження перебування на його утримані непрацездатної матері, відповідачем надано копію пенсійного посвідчення, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є пенсіонером за віком, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини покладається на обох батьків, а не на будь - кого одного з них.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 СК України).

Отже, матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Європейський суд з прав людини зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «HUNT v. UKRAINE», № 31111/04, § 54).

Виходячи з аналізу встановлених судом обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини, враховуючи, що добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації обов`язку з утримання дитини не досягнуто, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини в розмірі 3000 грн. щомісяця, який з урахуванням балансу інтересів батьків та дитини буде достатнім для забезпечення її належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу.

Під час розгляду справи відповідач не довів, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів на дитину не відповідає її потребам.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з урахуванням розміру доходів відповідача.

Суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.12,81,89 ЦПК України, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на його матеріальне становище, яке було зазначено у відзиві та прийняв до уваги докази про загальну суму доходу без врахування про відрахування ним загальнообов`язкових платежів та витрату частину доходу для подальшого ведення бізнесу, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно довідки з Головного управління ДПС у Миколаївській області від 28 вересня 2020 року, ОСОБА_1 з 01 лютого 2020 року по 31 липня 2020 року отримав загальну суму доходу в сумі 135586,00 грн.

Хоча із наданої інформації неможливо встановити дійсний дохід відповідача від даної підприємницької діяльності, так як зазначений вище дохід є сукупним валовим доходом і не є тотожним чистому доходу, який фактично отримує підприємець та не можна зробити висновок про обсяг коштів, які є в розпорядженні відповідача як грошовий активів, проте таке не є безумовною підставою для відмови у задоволені позову, оскільки при визначенні розміру аліментів суд врахував норми СК України, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність обов`язку батьків щодо утримання дітей, а також відсутність доказів зі сторони відповідача про його тяжке матеріальне становище.

Посилання апелянта на те, що він добровільно бере участь в утриманні дитини адже відкрив особовий рахунку на ім`я сина для перерахування коштів для потреб неповнолітнього, колегія суддів відхиляє, оскільки пред`явлення позову про стягнення аліментів свідчить про існування між сторонами спору щодо утримання їх дитини. Добровільні грошові перекази не знімають з батька обов`язок по сплаті аліментів на утримання дитини.

Окрім наведеного колегія судів апеляційного суду зважає й на те, що усі викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта фактично направлені на доведення факту взагалі безпідставності стягнення з нього аліментів, оскільки він добровільно надає кошти на утримання сина.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

В той же час, суд першої інстанції стягуючи аліменти у твердій грошовій сумі помилково допустив обмеження мінімального розміру аліментів, встановлений при утриманні аліментів у вигляді частки заробітку (доходу) платника, оскільки при встановленні аліментів у твердій грошовій сумі платник аліментів не наділений правом сплачувати аліменти нижче встановленої твердої грошової суми, а в разі, якщо мінімальний гарантований державою розмір аліментів на одну дитину, визначений ч.2 ст. 182 СК України є вищим - мінімально гарантованого державою розміру.

Обмеження щодо розміру аліментів, передбачене ч.3 ст.184 СК України, встановлено виключно для справ, що розглядаються у порядку наказного провадження, яке призначене для стягнення грошових сум незначного розміру щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ст. ст. 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в резолютивній частині, шляхом виключення словосполучення «але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку».

Не зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2020 року змінити, виключивши із резолютивної частини словосполучення «але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку».

В іншій частині це рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 02 лютого 2021 року.