КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/2441/2021 Головуючий у 1-й інстанції -Ковальчук Л.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2020 року та апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Тетяна Анатоліївна про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації , -

у с т а н о в и в :

У грудні 2018 року позивач пред`явила позов до відповідачів, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 442 від 06.02.2007 року, площею 0,0962 га по АДРЕСА_1 ; витребувати на її користь з чужого незаконного володіння, а саме - від ОСОБА_2 вказану земельну ділянку; скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0962 га з кадастровим номером :01:017:0046, площею 0,0962 га по АДРЕСА_1 . Зазначала, що на підставі рішенням виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області від 24.04.1999 року №72/2, та після прийняття рішення виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради від 14.05.1999 року № 79, 28.12.1999 року вона отримала Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0962 га. На момент видачі Державного акту на право приватної власності на спірну земельну ділянку не потрібно було реєструвати своє право власності в державному реєстрі речових прав, оскільки на той час вказаного реєстру не існувало.

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради № 1730 від 29.06.2016 року, згідно з земельно-шнурової книги за нею рахується спірна земельна ділянка площею 0,0962 га, якою вона користується з 1999 року. 19.02.2016 року вона випадково дізналась, що належна їй земельна ділянка була відчужена, а саме: ОСОБА_3 продав ОСОБА_2 належну їй на праві власності земельну ділянку. Відчуження було здійснено на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйовою Т.А..

У подальшому стало відомо, що продавець за договором купівлі-продажу від 04.02.2016 року ( ОСОБА_3 ), нібито набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі укладеного начебто саме з нею договору купівлі-продажу земельної ділянки № 442 від 06.02.2007 року. Указувала, що ніколи не здійснювала відчуження, належної їй на праві власності земельної ділянки, унаслідок чого її відчуження та вибуття відбулось не з її волі та відома. ОСОБА_2 придбала спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 04.02.2016 року в особи, яка не мала права на її відчуження, у зв`язку з чим спірна земельна ділянка підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Додатковим рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11893 грн.50 коп..

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення, як такі що постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права та постановити рішення про задоволення її вимог. Уважає, що судом належним чином не встановлено обставин незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Суд не застосував правові позиції Верховного Суду стосовно подібних правовідносин. Звертає увагу, що в даному випадку визнання договору купівлі-продажу спірної ділянки від 06.02.2007 року відповідно до судової практики Верховного Суду не вимагається, оскільки ефективним способом захисту її порушеного права є саме витребування майна із чужого незаконного володіння. Суд першої інстанції фактично поклав на неї обов`язок з надання договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, якого, на її думку, взагалі не існує. Суд в порушення норм процесуального права належним чином не обґрунтував своє рішення. Стягнувши з неї на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11893 грн. 50 коп., ухваливши додаткове рішення, суд також не навів жодних обґрунтувань, як цього вимагає ст. 137 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким стягнути з позивача на її корись витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22906 грн.,оскільки позивач клопотання про зменшення вказаних витрат не подавала.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що суд першої інстанції вірно зазначив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, на які посилається позивач при зверненні з позовом до суду.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що 24 квітня 1999 року рішенням № 72/2 виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області Ковальчук Н.М. (після одруження змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 22.09.2001 року), було надано земельну ділянку в постійне користування розміром 0,0962 га з цільовим призначенням земельної ділянки - для будівництва та обслуговування будинку по АДРЕСА_1 .

14 травня 1999 року рішенням № 79 виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_6 було надано земельну ділянку в приватну власність розміром 0,0962 га земельну ділянку площею 0,0962 га по АДРЕСА_1 .

28.12.1999 року на ім`я ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Софіївсько-Борщагівської сільської ради народних депутатів № 183/1 від 12.10.1999 року був виданий Державний акт серії номер ІІІ-КВ № 068064 на земельну ділянку, яка розташована на території АДРЕСА_1 , площею 0,0962 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.06.2016 року за № А30, виданої на ім`я ОСОБА_1 , вказано, що за ОСОБА_7 , яка зареєстрована в АДРЕСА_2 , згідно з земельно-шнуровоою книгою рахується земельна ділянка в АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, якою вона користується з 1999 року.

Відповідно доІнформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.03.2016 року за № 55466369 земельна ділянка площею 0,0964 га з кадастровим номером :01:017:0046, яка розташована за адресою:АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) належить на праві власності ОСОБА_2 ..

Згідно з договоромкупівлі-продажу земельної ділянки від 04.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Воробйовою Т.А., продавець ОСОБА_3 продав, а покупець ОСОБА_2 придбала у власність земельну ділянку площею 0,0964 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідно до Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0964 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , серія ЯБ № 500669, виданий 14 жовтня 2008 року на ім`я ОСОБА_3 ..

У відповіді Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області від 06.10.2016 року вказано, що у програмно-апаратному комплексі «Національна кадастрова система», за допомогою якого Управлінням здійснюється облік зареєстрованих земельних ділянок, містяться відомості про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:017:0046 була зареєстрована в Державному реєстрі земель у 2008 році, право на неї набуте ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 лютого 2007 № 442 та посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку від 14 жовтня 2008 року серії ЯБ № 500669. Однак, за результатами здійсненого пошуку, в тому числі з урахуванням результатів зазначеної вище інвентаризації, відомостей щодо формування та присвоєння Управлінням кадастрового номера :01:017:0046, державної реєстрації та видачі державного акту серії ЯБ №500669 або будь-яких інших державних актів на право власності на земельну ділянку з таким кадастровим номером, документації із землеустрою на вказану земельну ділянку в Управлінні не виявлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.10.2017 року рішення апеляційного суду Київської області від 15.03.2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Т.А. про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 04.02.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, залишено без змін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду належних і допустимих доказів, в обґрунтування заявлених позовних вимог. У матеріалах справи відсутній Договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки № 442 від 06 лютого 2007 року, який позивач оспорює, що унеможливлює суд встановити предмет даного договору, сторін договору, ціну предмету договору, визначити обов`язки покупця і продавця, наслідки порушення умов договору сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та її представника, відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним установленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Звернувшись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 зазначала, що не укладала з ОСОБА_3 06 лютого 2007 року договір купівлі-продажу спірної ділянки, унаслідок чого її відчуження та вибуття відбулось не з її волі та відома. ОСОБА_2 придбала спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 04.02.2016 року у ОСОБА_3 , який не мав права на її відчуження, у зв`язку з чим спірна земельна ділянка підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ..

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.04.2018 року в справі №904/9655/16 зазначила, що норма частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України. Аналогічні висновки щодо можливості витребування нерухомого майна, що вибуло поза волею власника, викладені Верховним Судом України (постанови від 30.09.2014 по справі №43/440-6/231, від 11.06.2014 по справі №6-52цс14 та від 08.06.2016 по справі №6-3089ц15).

Відповідно до п. 3 ч. ч. 1,3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Зважаючи на вказані вище норми закону, ОСОБА_1 має право витребувати у ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, але в разі доведення, що майно вибуло з її володіння як власника не з її волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Так, на підтвердження позову ОСОБА_1 надала рішення органу місцевого самоврядування, якими їй надано земельну ділянку в постійне користування, а потім в приватну власність, що підтверджується Державним актом серії номер ІІІ-КВ № 068064.

Проте вказані документи свідчать лише про те, що власником спірної земельної ділянки у 1999 році була саме ОСОБА_1 , але не вказують на те, що 06 лютого 2007 року на підставі договору купівлі-продажу, вона вибула з її володіння як власника не з її волі іншим шляхом.

У даному випадку такими доказами можуть бути відповіді нотаріального органу про те, що такий правочин не укладався та не реєструвався, або укладався, але ОСОБА_1 заперечувала б його укладення саме нею, надавши при цьому сам договір та/або будь-які інші докази, які б давали змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зазначаючи про те, що договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 06 лютого 2007 року взагалі не існує, ОСОБА_1 будь-яких належних та допустимих доказів зазначеному не надала, тобто її твердження носять голослівний характер.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Пред`явивши даний позов, ОСОБА_1 , не надавши доказів вибуття спірної земельної ділянки 06.02.2007 року з її володіння поза її волею, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції клопотань про витребування доказів відповідно до ст. 84 ЦПК України не заявляла, хоча як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції останній, яка приймала участь в справі особисто та користувалась правовою допомогою адвоката, яка також приймала участь в справі, роз`яснювались їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції поклав на позивача обов`язок з доведення обставин справи, на увагу не заслуговують, оскільки суперечать диспозитивності цивільного судочинства ( ч. 2,3 ст. 13 ЦПК).

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

За заявою ОСОБА_2 , судом першої інстанції при розгляді даної справи ухвалено додаткове рішення про задоволення її заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнуто з позивача на користь ОСОБА_2 , понесені останньою судові витрати на правничу допомогу в розмірі 11893,50 грн..

Згідно із ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У постанові Верховного Суду №308/15007/15-ц від 15.05.2019 суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як убачається із матеріалів справи, то на виконання п. 8 ч. З ст. 178, ч.1 ст. 134 ЦПК України відповідачем ОСОБА_2 було подано до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи та відповідні докази про оплату професійної правничої допомоги на загальну суму 22906,00 грн..

Тобто, відповідачем ОСОБА_2 надано як склад, так і розмір витрат, що підтверджується наявними в матеріалах даної справи доказами:

- копією Договору про надання юридичних послуг № 25/19 від 18.02.2019 року. (а.с. 168 том 1);

- копією ордера серії КС №409497 (а.с. 169 том1);

- копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 456/10 від 28.07.1994 р. (а.с. 170 том 1);

- додатком 1 до договору 25/19 попередній (орієнтовним) розрахунок судових витрат відповідачем ОСОБА_2 по цивільній справі №369/16420/18 (а.с. 171 том 1);

- актом про прийняття-передачі наданих послуг від 01.03.2019 року (а.с. 172 том 1)

- дублікатом квитанції про оплату за правові послуги одержувачу ОСОБА_8 на суму 11012.50 грн. від 02.03.2019 року (а.с.191 том 1);

- актом про прийняття-передачі наданих послуг від 28.01.2020 року ( а.с. 15 том 2)

- дублікатом квитанції про оплату за правові послуги одержувачу ОСОБА_8 на сумму 11893.50 грн. від 28.01.2020 року (а.с. 23 том 2).

Отже, відповідачем ОСОБА_2 надано належні та допустимі докази понесення нею витрат на правничу допомогу в загальній сумі 22906,00 грн..

Проте, ухвалюючи додаткове рішення, задовольнивши заяву ОСОБА_2 про його ухвалення в повному обсязі, суд першої інстанції, стягнувши з позивача на користь ОСОБА_2 11893.50 грн. судових витрат, не звернув увагу, що оплата адвокатові була здійснена відповідачем двічі - 02.03.2019 року в сумі 11012.50 грн. та 28.01.2020 року в сумі 11893.50 грн., тобто судом помилково не врахована сума в розмірі 11012.50 грн..

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність змінити додаткове рішення від 28.09.2020 року, стягнувши з позивача на користь ОСОБА_2 22 906,00 грн..

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції стягнув з неї на користь відповідача витрати на професійну допомогу без жодних документальних підтверджень та обґрунтувань, спростовуються матеріалами справи.

При цьому судом апеляційної інстанції належним чином перевірено склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, як зазначив Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 року в справі №201/14495/16, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції ураховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, уважає, що витрати в сумі 22960,00 грн., понесені відповідачем були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 374, 375,376, 381-384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2020 року тана додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2020 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2020 року задовольнити.

Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2020 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22 906,00 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук