КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2086/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року у складі судді Савицького О.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення збитків,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом у якому просив припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частки приміщення № 4 (гараж), яке знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на 1/4 частки приміщення (гараж), яке знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачу належить 3/4 частки приміщення № 4 (гараж), яке знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування № 2135 від 15.09.2015 року. Власником іншої частини приміщення, а саме 1/4 частки приміщення є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу № 112 від 30.06.2011 року.

Зазначено, що оскільки відповідач не користується своєю часткою гаражу, не утримує і не оплачує комунальні послуги, створює перешкоди у спільному користуванні майном, позивач запропонував викупити його частку за договірною ціною,однак, домовленості щодо вартості викупу досягнуто не було.

Згідно звіту про оцінку майна від 20.06.2016 року, ринкова вартість 1/4 частки приміщення, яке знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 , складає 106 200 грн.

Посилаючись на неможливість досягти згоди щодо спільного користування спірним нерухомим майном, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , й з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 14.03.2018 року, просив суд: усунути перешкоди у користуванні майном з боку ОСОБА_1 у реалізації права власності ОСОБА_2 на 1/100 частину приміщення № 4 (гараж), загальною площею 69,2 кв.м., яке знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 , а також стягнути з 75 000 грн. збитків та судовий збір у розмірі 1390 грн.

В обґрунтування зустрічного позову, зазначено, що ОСОБА_2 , який є власником ј частини вказаного вище гаражу, не може ним користуватися, через його засмічення та фактичної відсутності місця для паркування транспортного засобу.

Крім того вказав, що ОСОБА_1 були змінені замки на ролетах, що в свою чергу, призвело до конфлікту між співвласниками та створення перешкод у користуванні належним ОСОБА_2 майном.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_2 на праві власності майном, а саме 1/4 частиною приміщення № 4 (гараж), загальною площею 69,2 кв.м., що складає 1/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_2 доступу до вказаного нежитлового приміщення та дублікату ключів від цього приміщення, виготовлених за його рахунок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору, в сумі 640 грн.

В решті вимог зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Зокрема за змістом вказано, що частка відповідача є незначною і становить 1/100 частки у всьому будинку, спірне приміщення з технічної та практичної точки зору є неподільним, що унеможливлює виділення у натурі на праві власності ј частки у приміщенні № 9 (гараж), спільне користування не можливе.

Зазначено, що приміщення є нежитловим, а тому жодні конституційні права відповідача на житло не порушуються.

Крім того, вказано, що у зустрічному позові ОСОБА_2 , як на підставу задоволення його прозову, зазначено, що він не може користуватись своєї власністю у зв`язку з засміченням та відсутністю місця для паркування транспортного засобу, між тим вказані обставини не підтверджені жодними доказами та не відповідають дійсності, оскільки відповідач не користується своєю часткою гаража, не утримує та не сплачує комунальні послуги та не надає згоди на викуп його частки.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Можаєм М.О. в інтересах ОСОБА_2 просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування відзиву, посилався на те, що твердження ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було враховано і не прийнято до уваги, що насправді ОСОБА_1 володіє істотною часткою в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 володіє лише 1/100 такого будинку, не заслуговують на увагу з тих підстав, що згідно п.3 договору купівлі-продажу від 30.06.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Крижановською В.П. за реєстровим №112: «за заявою власника відчужується: 1/4 (одна четверта) частина приміщення №4 (чотири) - гараж, площа якого 69,2 кв.м., що складає 1/100 (одну соту) частину житлового будинку».

Зазначено, що звертаючись до суду з позовом та подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 всіляко зловживає своїми процесуальними правами, намагається ввести суд в оману та фактично позбавити ОСОБА_2 його права власності, яке гарантується Конституцією України та реалізовується шляхом застосування ч.ч.1, 3 ст. 319 ЦК України, де власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Крім того, вказав, що, рішення суду, що оскаржується, фактично є виконаним, оскільки ОСОБА_2 після набрання рішенням законної сили отримав виконавчі листи та звернувся до державної виконавчої служби. ОСОБА_1 виконав вимоги рішення суду - сплатив судовий збір на користь ВДВС, яке перерахувало отримані кошти на користь ОСОБА_2 .

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку (а.с. 134 т. 2), клопотання про розгляд справи в режимі відноконферінції залишено без розгляду з підстав не відповідності вимогам ч.2 ст. 212 ЦПК України.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне відмовити в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, що спірним майном є приміщення 4 (гараж), яке знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі - продажу № 1125 від 30.06.2011 року, ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2 1/100 частки житлового будинку за номером АДРЕСА_1 , а також 1/4 частки приміщення № 4 (чотири) - гараж, площа якого 69,2 кв.м., що складає 1/100 (одну соту) частину житлового будинку за АДРЕСА_1 (а.с. 9-10 т. 1).

Інша частина спірного нерухомого майна, а саме 3/4 частки приміщення № 4 (гараж), площа якого 69,2 кв.м.та знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 , відповідно до договору дарування № 2135 від 15.09.2015 року, належить ОСОБА_1 (а.с. 6-7 т.1).

Як встановлено судом, що позивач (відповідач за зустрічним) не надає доступ до належного відповідачу (позивачу за зустрічним) нерухомого майна та всіляко перешкоджає йому у користуванні спірним нерухомим майном.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що позивачем не доведено, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Колегія суддів, проходжується з таким висновком районного суду, враховуючи таке.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Правовідносини, що є предметом розгляду, стосуються реалізації права спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просив припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частки приміщення № 4 (гараж), яке знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на зазначену частку нерухомого майна, мотивуючи тим, що належна відповідачу частка майна є незначною й припинення права власності на цю частку не призведе до порушення його прав.

Між тим, районний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав до задоволення цього позову.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним.

Згідно положень ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинена за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником 1/4 часткиприміщення № 4 - гаражу, площа якого становить 69,2 кв.м. та складає 1/100 (одну соту) частину житлового будинку за АДРЕСА_1 (а.с. 9-10 т. 1).

Власником іншої частини приміщення гаражу є ОСОБА_1 .

Відповідно до справи, батько відповідача - ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 13 січня 2010 року придбав у ОСОБА_4 8/100 часток житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Даючи пояснення в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 стверджував, що придбання частки у гаражі будинку відповідає паркомісцю для автомобіля й було пов`язано з придбанням квартири у цьому будинку.

Отже, частка відповідача у спільній частковій власності є значною й її припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

ОСОБА_2 категорично заперечував проти позбавлення його права власності на частину нерухомого майна та сплату компенсації її вартості.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 3 ЦК України рішенням суду не може бути зобов`язано сторони укласти договір, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору.

ОСОБА_2 у визначеному законом порядку набув право власності на частку в спільному майні, а отже, має право на вільне володіння, користування та розпорядження належною йому частиною майна.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Як убачається зі справи, право позивача на належність йому спірного майна ніким не оспорюється і наголошено, що останнє визнається та документально підтверджено доказами, наявними в матеріалах справи, перешкоди у здійсненні права власності з боку відповідача не чиняться.

Твердження апеляційної скарги про те, що частка ОСОБА_2 у спільному майні порівняно із часткою ОСОБА_1 є незначною, спірне помешкання є неподільною річчю, такою, яку неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення, спільне володіння та користування майном для позивачів та відповідача є неможливим, колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими.

Встановлено, що позивачем не доведено факту перешкоджання ОСОБА_2 користування спірним нерухомим майном, а 1/4 частка приміщення (гараж), яке знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 , не може вважатися незначною, оскільки являє собою окреме паркомісце в спільному гаражі, а тому припинення права власності на вказане майно буде суперечити конституційним нормам щодо непорушності приватної власності.

Тому висновок суду першої інстанції, з огляду на відсутність порушення, невизнання чи оспорювання права спільної часткової власності, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

З огляду на викладене та матеріали справи, у їх сукупності, колегія суддів визнає законними й обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав до задоволення позову, заявленого ОСОБА_1 .

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 своїми діями вчиняє перешкоди у користуванні ОСОБА_2 спільним майном, а тому підлягають усуненню перешкоди у користуванні належним йому на праві власності майном, а саме 1/4 частиною приміщення № 4 (гараж), загальною площею 69,2 кв.м., що складає 1/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , шляхом надання доступу до вказаного нежитлового приміщення та дублікату ключів від цього приміщення, виготовлених за його рахунок. Вимоги щодо стягнення збитків з ОСОБА_1 , визнано недоведеними та необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

У матеріалах справи відсутні докази на спростування доводів ОСОБА_2 про те, являючись співвласником 1/4 частки приміщення № 4 (гараж), площею 69,2 кв.м, яке знаходиться в житлового будинку АДРЕСА_1 , він не може користуватися своєю власністю, через засмічення гаражу та фактичної відсутності місця для паркування його транспортного засобу, крім того, ОСОБА_1 були змінені замки на ролетах, що в свою чергу, призвело до конфлікту між співвласниками та створено перешкоди у користуванні належним йому майном.

Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Наявний між сторонами конфлікт з- приводу користування 1/4 частки приміщення № 4 (гараж), загальною площею 69,2 кв.м., що складає 1/100 частину житлового будинку АДРЕСА_1 проявляється в не допуску саме ОСОБА_1 ОСОБА_2 до вказаного приміщення, ненаданні ключів від нього.

З урахуванням долучених до справи доказів, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав до задоволення позову ОСОБА_2 про усунення перешкоди у користуванні належним йому на праві власності майном, а саме 1/4 частиною приміщення № 4 (гараж), шляхом надання йому доступу до вказаного нежитлового приміщення та дублікату ключів від цього приміщення, виготовлених за його рахунок.

Посилання ОСОБА_1 на порушення судом норм матеріального права не заслуговують на увагу, остільки колегія суддів не вбачає таких порушень, які б свідчили про неправильне вирішення спору та були підставою до скасування рішення суду.

Питання розподілу витрат на утримання нерухомого майна може бути вирішено в установленому законом порядку.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та зібраним доказам.

За правилами ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: