КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-з/824/22/2021 (22-ц/824/1749/2020)
справа №370/408/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(додаткова)

28 січня 2021 року м.Київ

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 11 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Макарівської районної державної адміністрації Київської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним розпорядження,-

встановив:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив ухвалити рішення про визнання незаконним розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 26 грудня 2018 року №1070 "Про визначення місця проживання малолітніх дітей", яким визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 11 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року, з урахуванням ухвали від 17 вересня 2020 року щодо виправлення описки, апеляційну скаргу задоволено, рішення Макарівського районного суду Київської області від 11 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким визнано незаконним розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 26 грудня 2018 року №1070 "Про визначення місця проживання малолітніх дітей".

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 11 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Макарівської районної державної адміністрації Київської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним розпорядження.

Заява мотивована тим, що під час розгляду справи у суді першої інстанції ним понесені витрати в розмірі 28045 грн. за надання правничої допомоги; 20928,34 грн. витрат, пов`язаних з прибуттям до суду; 1152,60 грн. витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1152,60 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Також просить стягнути 2002,40 грн. компенсації за відрив від звичайних занять.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача Макарівської районної державної адміністрації Київської області та третя особа ОСОБА_2 подали письмові пояснення, одночасно третя особа ОСОБА_2 зазначила про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Вирішуючи питання щодо витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого.

Згідно із статтею 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат.

Згідно із статтею 134 ЦПК України:

1. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

2. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

3. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

4. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно із статтею 137 ЦПК України:

1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Із позовної заяви убачається, що вона містить посилання на надання правничої допомоги, орієнтовані витрати на яку мають скласти 20000 грн. Також в позовній заяві зазначено про стягнення судових витрат з відповідача.

Як на підтвердження обставин надання правової допомоги та витрат на їх оплату, позивачем надані наступні докази.

17 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та адвокатом Шикуновою А.О. укладено договір на надання правової допомоги №17, розділом 3 якого визначено, що оплата послуг здійснюється на підставі окремо укладеного договору. Договором визначено період його дії - з 17 серпня 2018 року до 17 серпня 2019 року.

Поряд з цим такого окремого договору матеріали справи не містять.

В судовому засіданні 22 січня 2020 року позивачем подано для приєднання до матеріалів справи розрахунки судових витрат щодо правничої допомоги та щодо витрат на прибуття до суду, які пов`язані із заправленням власного транспортного засобу паливом. Згідно із розрахунком витрат на правничу допомогу такі витрати склали 28045,50 грн., а на підтвердження їх оплати надано квитанцію від 06 листопада 2019 року на таку ж суму.

В судовому засіданні 11 березня 2020 року позивачем подано для приєднання до матеріалів справи розрахунок щодо витрат на прибуття до суду та щодо компенсації за відрив від звичайних занять.

Представник відповідача був відсутній у зазначених судових засіданнях.

Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц вказав на таке:

Згідно з частинами першою та третьою статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.

Як було зазначено вище, в укладеному між ОСОБА_1 та адвокатом Шикуновою А.О. договорі про на надання правової допомоги №17 від 17 серпня 2018 року визначено, що оплата послуг здійснюється на підставі окремо укладеного договору, проте матеріали справи такого не містять.

Одночасно суд вказує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2020 року у справі №127/10277/19), а відтак на такі вимоги розповсюджуються положення процесуального закону щодо правил доказування та подання доказів.

Ураховуючи наведене, слід дійти висновку, що склад та розмір витрат на правничу допомогу є недоведеним.

Відповідно до частини 9 статті 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

З матеріалів справи убачається, що позивачем не виконано обов`язку направлення або вручення розрахунку витрат на правничу допомогу із квитанцією відповідачу, що в свою чергу призвело до унеможливлення останнім скористатися у визначені для цього строки правом подання відповідно до частини 6 статті 137 ЦПК України заперечень чи міркувань з приводу таких вимог.

З огляду на викладене, підстави для стягнення витрат на правничу допомогу відсутні.

Щодо витрат на прибуття до суду суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 138 ЦПК України:

1. Витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

2. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

3. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року №590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави":

витрати пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Відповідно до Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерство Фінансів України від 13 березня 1998 року №59:

II. Порядок відрядження в межах України

4. За кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування працівника у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98.

6. Витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Відрядженому працівникові відшкодовуються витрати на проїзд транспортом загального користування (крім таксі) до станції, пристані, аеропорту, якщо вони розташовані за межами населеного пункту, де постійно працює відряджений працівник, або до місцеперебування у відрядженні.

За наявності декількох видів транспорту, що зв`язує місце постійної роботи з місцем відрядження, адміністрація підприємства може запропонувати відрядженому працівникові вид транспорту, яким йому слід користуватися. У разі відсутності такої пропозиції працівник самостійно вирішує питання про вибір виду транспорту.

Відрядженому працівникові відшкодовуються також витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) відповідно до маршруту, погодженого керівником, та на орендованому транспорті за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами).

Витрати на проїзд відрядженого працівника в м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1-го класу та бізнес-класу відшкодовуються в кожному випадку з дозволу керівника згідно з оригіналами підтвердних документів. Зазначені витрати не є надміру витраченими коштами.

Витрати на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з оригіналами підтвердних документів. Зазначені витрати не є надміру витраченими коштами.

Згідно із постановою Кабінет Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів":

7. Установити, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються:

1) витрати:

на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті).

На підтвердження витрат на прибуття до суду позивач надає фіскальні чеки з автозаправних станцій та докази наявності у нього у власності транспортного засобу.

Разом із тим, суд уважає, що надані фіскальні чеки на придбання пального не є належними та допустимими доказами заявлених понесених витрат, пов`язаних із явкою до суду, оскільки вказані чеки не є проїзними документами у розумінні законодавства, що можуть слугувати належними підставами для відшкодування відповідних витрат (зокрема, не є транспортними квитками, рахунками щодо проїзду автомобільним транспортом загального користування), не дають можливості встановити, що саме це пальне використовувалося позивачем для проїзду до суду для участі в судових засіданнях.

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №491/339/15-ц; постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №491/339/15-ц; постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі №276/887/15-ц.

Отже законодавством про службові відрядження не передбачено відшкодування витрат на проїзд шляхом оплати на придбання пального, при цьому квитки на транспорт загального користування або довідки про вартість такого перевезення не надано, а відтак витрати на придбання пального на суму 18136,83 грн. відшкодуванню не підлягають.

Щодо компенсації за відрив від звичайних занять суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 138 ЦПК України:

2. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

3. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до матеріалів справи убачається участь позивача в судових засіданнях у 2019-2020 роках у хвилинах:

05.03.19 - 11.56-12.12= 16

26.03.19 - 11.57-12.05= 8

01.04.19 - 10.47-11.27= 40

16.04.19 - 14.45-17.14= 2.29

22.04.19 - 14.26-16.18= 1.52

23.07.19 - 10.34-11.53= 1.19

17.09.19 - 11.16-11.37= 21

28.10.19 - 11.10-11.21= 11

06.11.19 - 10.34-11.25= 51

10.01.20 - 11.12-11.28= 16

22.01.20 - 16.57-17.34= 37

11.03.20 - 12.46-14.53= 2.07

всього 667 хв.

Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік" мінімальна заробітна плата у місячному розмірі у 2019 році з 1 січня установлена в розмірі 4173 гривні.

Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік" мінімальна заробітна плата у місячному розмірі у 2020 році з 1 січня установлена в розмірі 4723 гривні, з 1 вересня - 5000 гривень.

Для визначення суми, що підлягає стягненню, суд керується формулою, яка відображена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 19 червня 2019 року у справі №580/147/17:

мінімальна заробітна плата на відповідний рік / кількість робочих днів у місяці, в якому відбулось судове засідання / кількість робочих годин в день (8 год.) / година (60 хв.) * кількість хвилин участі в судовому засіданні.

дата судового засіданнямінімальна заробітна плата у відповідний місяць відповідного рокуробочих днів у місяціробочий часгодинахвилини участі в судовому засіданнірезультат
05.03.860166,955
26.03.86083,4775
01.04.8604016,559524
16.04.86014961,684226
22.04.86011246,366667
23.07.8607929,861141
17.09.860218,69375
28.10.860114,346875
06.11.8605121,113393
10.01.860167,4968254
22.01.8603717,336409
11.03.86012759,506052
всього:283,39736

Отже, розмір компенсації за відрив від звичайних занять, що підлягає стягненню, становить 283,40 грн.

Також установлено, що за розгляд справи в суді першої інстанції позивачем сплачено 768,40 грн. судового збору за подання позовної заяви та 384,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

За наслідками розгляду заяви про забезпечення позову, судом першої інстанції 04 лютого 2019 року постановлено ухвалу про її задоволення, проте постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року зазначена ухвала скасована, у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

За подання апеляційної скарги сплачено 1152,60 грн.

З урахуванням викладеного та відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій, крім витрат на сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову, тобто в сумі 1921 грн.

Керуючись статтею 270 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з Макарівської районної державної адміністрації Київської області на користь ОСОБА_1 283,40 грн. компенсації за відрив від звичайних занять та 1921 грн. у рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, а всього стягнути 2202,40 грн.

В задоволенні заяви в іншій частині - відмовити.

Додаткова постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на додаткову постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова