П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021року м. Київ

Справа №753/8632/20

Провадження № 22-ц/824/12642/2021

Резолютивна частина постанови оголошена 24 листопада 2021 року

Повний текст постанови складено 26 листопада 2021 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Журавльова Д.Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне підприємство «Ремсервіс»,

третя особа Державна служба України з питань праці

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного м. Києва від 24 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Ремсервіс», 3-тя особа: Державна служба України з питань праці про зміну формулювання звільнення з роботи, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, грошової компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зміну формулювання звільнення з роботи, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, грошової компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Під час розгляду справи позивач свої вимоги неодноразово змінював (збільшував).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 08 січня 2020 року його було прийнято на роботу до ПП «Ремсервіс» на посаду юрисконсульта з випробуванням при прийнятті на роботу строком на 2 місяці, з посадовим окладом 19 880 грн. У зв`язку з тим, що позивач витримав випробування, з 09 березня 2020 року його посадовий оклад становив 24 849 грн. 21 квітня 2020 року представники відповідача спонукали ОСОБА_1 написати заяву про звільнення за власним бажанням або за згодою сторін, а відповідачем не виплачувалась заробітна плата за період роботи з 17 березня 2020 року в повному обсязі. 02 травня 2020 року позивач шляхом поштового направлення звернувся до відповідача із службовою запискою щодо невиплати заробітної плати з проханням недопущення порушень трудового законодавства. Однак вказане направлення адресат не отримав і воно було повернуте позивачу.

Вказував,, що 04 травня 2020 року його під впливом тиску та обману змусили написати заяви про відпустку без збереження заробітної плати на період з 17 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року і зробити напис, що вони датовані 17 березня 2020 року (на період з 17 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року) та 02 квітня 2020 року (на період з 04 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року), поставити підписи про ознайомлення з наказами про надання позивачу таких відпусток, хоча у вказаний період позивач фактично здійснював свої посадові обов`язки належним чином і в повному обсязі. Крім того, того ж дня, 04 травня 2020 року, йому було надано два екземпляри попередження від 27 квітня 2020 року про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників та наказу №3-од від 27 квітня 2020 року про скорочення штату працівників (посада юрисконсульта скорочується з 06 липня 2020 року. Ним було поставлено підпис про отримання вказаного попередження та підпис про ознайомлення з наказом. 08 травня 2020 року йому було надано наказ №1-од від 12 березня 2020 року про встановлення неповного робочого часу: з 18.05.2020 року по10 годин на тиждень (2 години на день) з оплатою праці в розмірі 0,25 посадового окладу, пропорційно відпрацьованому часу, на якому ним було поставлено дату ознайомлення - 08.05.2020 року.

15 травня 2020 року він направив відповідачу лист із заявою про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, в якій були зазначені порушення відповідачем норм законодавства про працю як причини звільнення. 25 травня 2020 року, у зв`язку із недопущенням його до робочого місця, ним відповідачу було направлено лист із службовою запискою відповідного змісту.

Наступного дня, відповідачем було частково сплачено за роботу з 17.03.2020 року та повідомлено, що підприємство не визнає порушення ним законодавства про працю, а тому ОСОБА_1 не буде звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Вважає, що відповідач повинен був звільнити його з роботи 26 травня 2020 року, видати трудову книжку здійснити всі передбачені законом виплати, однак такого не відбулось, у зв`язку з чим просить суд зобов`язати відповідача змінити формулювання причин звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату працівників та дату звільнення з 06.07.2020 року на причину звільнення за ч. 3 ст.38 КЗпП України та дату звільнення з 03.08.2020 року із внесенням цих відомостей у трудову книжку позивача, а також стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 12 145,16 грн. заборгованості з виплати заробітної плати, 7 197,30 грн. грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, 167,95 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, 74 228,88 грн. вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України, у розмірі тримісячного середнього заробітку, 66 805,98 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки та у зв`язку із затримкою у виплаті належних позивачу при звільненні сум, а також 2 324,80 грн. судового збору.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного підприємства «Ремсервіс», 3-тя особа: Державна служба України з питань праці про зміну формулювання звільнення з роботи, стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, грошової компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, судового збору відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

ПП «Ремсервіс» надано відзив на апеляційну скаргу, в якому підприємство заперечувало проти доводів апеляційної скарги, вважає її безпідставною та посилається на те, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, надав їм належну правову оцінку та дійшов правильних висновків про правомірність встановлення відповідачем неповного робочого часу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник ПП «Ремсервіс» адвокат Приходько А.С. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі наказу №36-к від 27.12.2019 року «Про призначення ОСОБА_1», позивача було призначено на посаду юрисконсульта у ПП «Ремсервіс» з ивипробувальним терміном два місяці з окладом згідно штатного розпису у розмірі 19 880 грн. на місяць.

У зв`язку із змінами у штатному розписі, затвердженими наказом №7-к від 06.03.2020 року, ОСОБА_1 наказом №8-к від 06.03.2020 року встановлено посадовий оклад у розмірі 24 850, 00 грн. на місяць.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

12.03.2020 року відповідач видав наказ №1-од «Про встановлення неповного робочого часу», згідно з яким працівникам ПП «Ремсервіс» з 18.05.2020 року встановлюється режим неповного робочого часу - 10 годин на тиждень (2 години на день) з оплатою праці в розмірі 0, 25 посадового окладу, пропорційно відпрацьованому часу.

Позивач із наказом №1-од від 12.03.2020 року фактично був ознайомлений 16.03.2020 року, проте від відповідного підпису відмовився, у зв`язку з чим, комісія у складі головного бухгалтера ОСОБА_2 , економіста з МТЗ ОСОБА_3 та директора ОСОБА_4 16.03.2020 року склала акт №1 «Про відмову юрисконсульта ОСОБА_1 проставити підпис про ознайомлення з наказом за №1-од від 12.03.2020 р. «Про встановлення неповного робочого часу».

Як вбачається із акту №1 від 16.03.2020 року, ОСОБА_1 16.03.2020 року був ознайомлений із встановленням режиму неповного робочого часу. Попередження про встановлення режиму неповного робочого часу за №3 від 12.03.2020 року йому вручено. Крім того, відповідачем було направлено ОСОБА_1 лист №31 від 12.05.2020 року з примірником наказу №1-од від 12.03.2020 року, попередженням про встановлення режиму неповного робочого часу №3 від 12.03.2020 року та актом №1 від 16.03.2020 року. Лист позивачем отримано 18.05.2020 року.

При цьому заробітна плата з 12.03.2020 року по 18.05.2020 року зменшена не була, про що свідчить виписка по рахунку НОМЕР_1 , надана позивачем, а виплати здійснювались щомісячно пропорційно відпрацьованому часу.

Зазначені обставини спростовують твердження позивача про несвоєчасну та не в повній мірі виплату заробітної плати. Крім того, позивач був повідомлений про зміну істотних умов праці більше ніж за 2 місяці, а тому порушення норм трудового права відсутнє.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 КЗпП України за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» статтю 84 Кодексу законів про працю України доповнено частиною четвертою такого змісту: «У разі встановлення Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» термін перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину не включається у загальний термін, встановлений частиною другою цієї статті».

17 березня 2020 року позивачем було власноручно написано заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, відповідно до чого ПП «Ремсервіс» того ж дня видано наказ №8-п «Про надання відпустки ОСОБА_1», за змістом якого позивачу, у зв`язку із встановленням в Україні карантину, надано відпустку 18 календарних днів з 17 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року. З даним наказом позивач ознайомився 17 березня 2020 року, про що власноруч зробив відповідний запис та поставив особистий підпис.

02 квітня 2020 року позивач власноручно написав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, на підставі якої відповідачем 02 квітня 2020 року видано наказ №13-п «Про надання відпустки ОСОБА_1», яким продовжив позивачу (у зв`язку із продовженням в Україні карантину) відпустку без збереження заробітної плати на 21 календарний день з 04 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року включно.

11 березня 2020 року Постановою Кабінету Міністрів України №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» через спалах у світі коронавірусу з 12 березня до 3 квітня 2020 року в Україні введено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року №239 карантин було продовжено до 24 квітня 2020 року.

Отже, позивач мав право отримати, а відповідач надати йому відпустку без збереження заробітно плати на період дії карантину, в тому числі до 24 квітня 2020 року включно.

Відтак, наказ №8-п «Про надання відпустки ОСОБА_1» від 17 квітня 2020 року та наказ №13-п «Про надання відпустки ОСОБА_1» від 02 квітня 2020 року, видані на підставі заяв позивача від 17 березня .2020 року та 02 квітня 2020 року відповідно, є такими, що прийняті на підставі норм чинного законодавства України та є законними.

Крім того, заяви від 17 березня 2020 року та 02 квітня 2020 року підписані особисто позивачем, а тому ця обставина спростовує доводи ОСОБА_1 про ніби то тиск з боку працівників ПП «Ремсервіс» з метою спонукання до написання заяв про надання відпустки. Відсутність будь-яких заяв, скарг чи звернень позивача з цього приводу до контролюючих органів або застережень на заявах про тиск, підтверджують факт особистого волевиявлення позивача.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпІІ України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним, зокрема у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 1 ст. 49? КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

У зв`язку із зменшенням обсягів робіт на підприємстві, з метою приведення штату працівників підприємства у відповідність із виробничим навантаженням, ПП «Ремсервіс» 27 квітня 2020 року видано наказ №3-од «Про скорочення штату працівників», згідно з яким посада юрисконсульта скорочується з 06 липня 2020 року. Із наказом №3-од від 27 квітня 2020 року позивач ознайомився 04 травня 2020 року, про що власноруч зробив відповідний запис та поставив особистий підпис.

01 липня 2020 року ПП «Ремсервіс» видано наказ №27-к «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого позивач був звільнений з 06.07.2020 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату працівників.

Викладене свідчить про повну відповідність дій та рішень відповідача в частині звільнення позивача за п. 1 ст.40 КЗпП України.

При цьому, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20.11.2019 року у справі № 759/1082/18 (провадження № 61-2942св19) час знаходження працівника у відпустці або його тимчасової непрацездатності не виключається зі строку попередження працівника про наступне звільнення у разі належного його повідомлення про це.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Аналогічна норма закріплена в ч. 3 ст. 49? КЗпП України, відповідно до якої одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Можливість переведення працівника на іншу роботу, слід розуміти як наявність певної вакантної посади та відповідності працівника цій посаді, оскільки.

Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч, 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49? КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (постанова Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 761/3694/15-ц (провадження № 61-89 ск 17).

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду вказав, що відповідач не мав можливості перевести позивача на іншу роботу через відсутність на підприємстві вакантних посад згідно його освіти та кваліфікації. Наказом №31-к від 23 грудня 2019 року «Про затвердження змін у штатному розписі» з 24 грудня 2019 року введено в дію штатний розпис ПП «Ремсервіс». Станом на 24 грудня 2019 року у штатному розписі посада юрисконсульта передбачена не була.

В той же час, наказом №33-к від 27 грудня 2019 року «Про затвердження змін у штатному розписі» з 01 січня 2020 року введено в дію новий штатний розпис приватного підприємства «Ремсервіс», яким введено посаду юрисконсульта.

Згідно зі змінами до штатного розпису ПП «Ремсервіс», введеними в дію з 07 липня 2020 року наказом №28-к від 06 липня 2020 року, посада юрисконсульта виведена із штатного розпису, що свідчить про додержання відповідачем вимог чинного законодавства України під час звільнення Позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

15 травня 2020 року позивачем на адресу відповідача було направлено заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Дана заява була отримана відповідачем 26.05.2020 року, однак залишена без задоволення як надумана та безпідставна.

Як підставу для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України позивач вказав невиплату заробітної плати з 17 березня 2020 року, примушування до написання заяв про надання відпустки без збереження заробітної плати та інші порушення.

Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 року по справі № 589/771/16-ц (провадження № 61-13258сво 18) роз`яснив, що розірвання трудового договору з ініціативи працівника у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю здійснюється на підставі заяви працівника з дотриманням передбаченого частиною першою статті 38 КЗпП України порядку.

Регламентований ст. 38 КЗпП України порядок звільнення працівника за власним бажанням передбачає необхідність: письмового звернення працівника до роботодавця за два тижні до звільнення з попередженням про розірвання трудового договору; зазначення у заяві про звільнення за власним бажанням про порушення роботодавцем законодавства про працю у випадку звільнення з такої підстави; продовження працівником роботи до видачі власником або уповноваженим ним органом наказу (розпорядження) про звільнення.

При цьому, залишення роботи без дотримання передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України порядку є самовільним, у тому числі й за обставин фактичної наявності заборгованості з виплати заробітної у підприємства перед працівником, коли він не посилається на відповідні обставини у заяві про звільнення.

Обов`язок роботодавця звільнити працівника за поданою ним заявою про звільнення за власним бажанням без дотримання передбаченого ч. 1 ст. 38 КЗпП України порядку наведеною нормою не встановлений.

Натомість заява позивача від 15.05.2020 року містила вимогу про його звільнення в день отримання заяви; аргументи позивача про порушення з боку відповідача трудового законодавства (не виплата заробітної плати та написання заяв про відпустку без збереження заробітної плати під тиском), спростовуються обставинами, описаними вище.

Враховуючи викладене, відповідач не мав обов`язку звільняти позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а відтак діяв у правовому полі.

При цьому, неможливість звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України спростовує доводи позивача про обов`язок відповідача виплатити йому вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, що передбачено ст. 44 КЗпП України.

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (ч. 1 ст. 48 КЗпП України).

Відповідно до п. 2.4. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Підставою звільнення позивача є п. 1 ст. 40 КЗпП України. Запис до трудової книжки вчинений у точній відповідності до тексту наказу №27-к від 01.07.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві не ставилось питання про визнання наказу №27-к від 01 липня 2020 року недійсним та/або зобов`язання відповідача прийняти інший наказ з іншою підставою звільнення, відповідно позовній вимозі про зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку із зазначенням підстави звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України має передувати вимога про видання відповідного наказу з відповідним текстом про підставу звільнення із відповідним обгрунтування підстав його видання. У зв`язку з вказаним підстави для задоволення вимоги про видачу трудової книжки із записом про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відсутні.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно з відомості розподілу виплат ПП «Ремсервіс» від 06 липня 2020 року, позивачу в день звільнення було перераховано грошові кошти в сумі 18 880, 65 грн., з них: 2 250, 48 - заробітна плата за червень 2020 року; 869, 75 грн. - заробітна плата за липень 2020 року; 4 861, 30 грн. - компенсація за невикористану відпустку; 10 899, 12 грн. - вихідна допомога.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність та не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна