_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-з/947/1465/21
УХВАЛА

29.11.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Матвієвої А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження заяву ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток в праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсним заповіту,

ВСТАНОВИВ:

17.11.2021 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток в праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсним заповіту, в якій позивач просить суд:

- визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 ;

- визначити частку ОСОБА_1 у розмірі 2/5 (30/75/ зі спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 25/75 часток будинку АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 20/75 часток будинку АДРЕСА_1 ;

- визнати заповіт складений 20.11.2019 року ОСОБА_4 , недійсним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В.

26.11.2021 року до суду надійшла заява від представника позивача про забезпечення позову, в якій останній просить суд накласти арешт та заборонити видачу свідоцтва про право на спадщину на будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви, представник позивача стверджує, що ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за спільні кошти та працею членів сім`ї була створена нова річ будинок АДРЕСА_1 , за наслідком чого останній належить вищевказаним особам в рівних частках, а саме по 1/5.

Після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , фактичної відмови від спадщини ОСОБА_7 , позивач - ОСОБА_1 отримав в сукупності право на 55/75 часток вказаного будинку, а після смерті ОСОБА_4 він отримав право на 20/75 часток зазначеного майна.

Оскільки фактично зазначений будинок був оформлений на ОСОБА_4 , остання склала за час життя заповіт на ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Однак, в подальшому позивач дізнався, що ОСОБА_4 20.11.2019 року склала новий заповіт, через що ОСОБА_1 позбавлений можливості оформити свої спадкові права на вищевказане майно.

Вищезазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Також представник стверджує, що через те, що наразі ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем до майна ОСОБА_4 , за заповітом, та має можливість отримати свідоцтво про прийняття спадщини та оформити своє право власності на спірне нерухоме майно, та в подальшому відчужити, існує реальна загроза невиконання майбутнього рішення суду, у зв`язку з чим слід вжити заявлені заходи забезпечення позову.

Згідно з п.3 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Оглянувши вказану заяву, суд встановив, що заява позивача відповідає вимогам, встановленим ст. 151 ЦПК України, а відтак підлягає невідкладному розгляду в судовому засіданні без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

У відповідності до ч.2 ст. 150 ЦПК України, суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також, суд враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

В порушення вищевикладених приписів, заявником не доведено і не підтверджено жодним доказом, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду, як і не доведено вчинення відповідачем, жодних дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення позову до суду.

Розглядаючи зазначену заяву, судом враховується, що позивачем в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що померлій ОСОБА_4 взагалі належало на праві власності нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_1 , а також доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 є спадкоємцем до майна вказаної особи.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Однак, заявником жодним чином не обґрунтовано необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно та не доведено можливості істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі їх незастосування.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд доходить до висновку про необґрунтованість викладених позивачем в обґрунтування необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення заяви в цій частині.

Стосовно заяви позивача в частині встановлення заборонити видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок АДРЕСА_1 .

Суд вважає за необхідне зазначити, що частиною 2 статті 8-1 Закону України «Про нотаріат» встановлена заборона будь-якого втручання в діяльність нотаріуса, зокрема з метою перешкоджання виконанню ним своїх обов`язків.

Відповідно до статті 42 Закону України «Про нотаріат», за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Таке положення також містить пункт 3 Глави 2 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5.

Отже, чинним законодавством України прямо передбачений обов`язок нотаріуса зупинити вчинення нотаріальної дії на невизначений строк, в тому числі видачі свідоцтва про право на спадщину, за умови надходження від заінтересованої особи відповідної заяви та надання доказів звернення до суду з позовною заявою.

З огляду на викладене, враховуючи наявність спеціальної правової норми, яка імперативно визначає підставу обов`язкового зупинення нотаріусом вчинення нотаріальних дій на підставі письмової заяви позивача, як заінтересованої особи, суд приходить до висновку про недоведеність посилань заявника стосовно того, що не вжиття судом обраного ним заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення заявлених позовних вимог.

Разом з тим суд приймає те, що відповідно до частини 1 статті 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Як вбачається зі змісту поданих до позову документів, спадкодавець ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже, шестимісячний строк, після якого відповідачка, як спадкоємець у разі доведеності, має право на отримання свідоцтва про право на спадщину, закінчився 23.10.2021 року. Доказів на підтвердження того, що приватним нотаріусом не було видано свідоцтво про прийняття спадщини за заповітом, позивачем до суду не надано, а відтак, останній не позбавлений можливості скористуватись гарантіями передбаченими статтею 42 Закону України «Про нотаріат».

Одночасно судом приймається, що заявлений захід, у разі видачі нотаріусом свідоцтва про прийняття спадщини, взагалі не є доцільним.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд доходить до висновку про необґрунтованість викладених позивачем та його представником в обґрунтування необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення заяви.

Також судом враховується, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992р.).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, подану через представника, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток в праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсним заповіту залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Повний текст ухвали суду складено 29.11.2021 року.

Головуючий Калініченко Л. В.