Провадження № 2/127/3776/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2021 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди завданої смертю фізичної особи, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди завданої смертю фізичної особи. Позов мотивовано тим, що 27.08.2020року в межах пікету 7, 1054 км., станції Калинівка, локомотив ЧС8-012 №12902185 у складі пасажирського потягу № 106, сполученням "Одеса-Київ", під керуванням машиніста ОСОБА_2 , здійснив наїзд на гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер. 27.08.2020року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000303 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого СУ ГУНП у Вінницькій області від 30.10.2020 року кримінальне провадження, внесене до СРДР під №0000303, було закрито. Як вбачається із постанови про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР під №0000303 від 30.10.2020 року, факт наїзду поїздом на загиблого ОСОБА_3 було встановлено на стадії досудового розслідування, а безпосередньою причиною його смерті є зіткнення з поїздом. Отже, між наїздом на загиблого локомотивом ЧС8-012 №12902185 у складі пасажирського потягу № 106, сполученням "Одеса-Київ" (тобто джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України), та смертю останнього, наявний причинно-наслідковий зв`язок. ОСОБА_1 є сестрою загиблого ОСОБА_3 , тому вона поклала на себе всі витрати пов`язані з похованням свого брата та спорудженням йому надгробного пам`ятника. 27.08.2020року ОСОБА_1 понесла витрати на поховання в розмірі 19200,00грн., що підтверджується рахунком-замовленням №001937. 28.08.2020року ОСОБА_1 понесла витрати на поховання в розмірі 9770,00, що підтверджується накладною №б/н та квитанцією до прибуткового касового ордера №б/Н. Просить стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) - 28 970 гривень в якості відшкодування витрат на поховання.

Ухвалою суду від 06.09.2021р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження.

12.10.2021р. на адресу суду представник позивача надав суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) - 9770,00 гривень в якості відшкодування витрат на поховання.

Представник позивача в судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив уточнені позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала щодо їх задоволення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.08.2020року в межах пікету 7, 1054 км., станції Калинівка, локомотив ЧС8-012 №12902185 у складі пасажирського потягу № 106, сполученням "Одеса-Київ", під керуванням машиніста ОСОБА_2 , здійснив наїзд на гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер.

27.08.2020року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000303 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого СУ ГУНП у Вінницькій області від 30.10.2020 року кримінальне провадження, внесене до СРДР під №0000303, було закрито.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання.

Так, встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці стало те, що ОСОБА_3 перебував у невстановленому місці, вийшов на залізничну колію, чим порушив пункт 2.5. Правил безпеки громадян на залізному транспорті, затверджених наказом МТ України від 19.02.1998 № 54, яким заборонено пішоходам ходити по залізничних коліях та наближатись до них на відстань менше п`яти метрів, та пункт 3 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених постановою КМУ №437 від 13.07.2016р., за яким особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях.

Таким чином, судом встановлено, що брат позивача загинув внаслідок ДТП, яка мала місце на залізниці.

Отже, АТ «Українські залізниці», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Доводи представника відповідача з приводу того що ОСОБА_3 , свідомо, нехтуючи Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті мав умисел є непереконливим, оскільки не підтверджується належними та допустимими доказами.

Таким чином, у спірному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі витрати, яка зробила необхідні витрати на поховання.

Відповідно до положення ст. 2 ЗУ «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого-комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

На підтвердження понесених витрат на поховання позивачем подано накладну №б/н від 28.08.2020р., з якої вбачається розмір витрат на поховання становить 9770,00гривень (а.с. 13).

Згідно квитанції №б/н від 28.08.2020р. ОСОБА_1 оплатила 9770,00грн. витрат на поховання на підставі накладної №б/н від 28.08.2020р.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992р. № 6, визначено, що у разі смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання тій особі, яка понесла ці витрати.

Дослідивши подані на підтвердження розміру витрат на поховання, враховуючи, що положеннями ст. 1201 ЦК України передбачено компенсацію необхідних витрат на поховання, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 9770,00 гривень, в якості компенсації витрат на поховання.

Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 908,00грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 1172, 1187, 1193, 1201 ЦК України, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 137, 141, 258, 259, 263-268, 274, 275, 279, 354-355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) 9770,00грн. у відшкодування витрат на поховання.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави 908,00грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.11.2021року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Акціонерне товариство «Українська залізниця», м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, .

Суддя: