Справа №443/1541/21
Провадження №2/443/1320/21
РІШЕННЯ

іменем України

23 листопада 2021 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

з участю: секретаря судового засідання Кушнір М.І.

представника позивача адвоката Яременка І.О.,

розглянувши у відкритому підготовочму судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту належності правовстановлючого документу та визнання права власності на будинок,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом в якому просить: встановити факт належності ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30.01.1989 року, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів Львівської області на ім`я ОСОБА_5 ; визнати за нею право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що згідно витягу з погосподарської книги села Мельнич №99 від 02.07.2021 року, станом на 30.06.1990 року будинковолодіння АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_4 , голова двору - померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ,1948 року народження, син, член колгоспного двору - помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 ,1959 року народження - невістка, член колгоспного двору, ОСОБА_7 ,1984 року народження - внучка, член колгоспного двору, ОСОБА_8 ,1984 року народженення - внучка, член колгоспного двору. Інших членів двору немає.

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Позивач зазначає, що оскільки, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживали у вищевказаному будинку, то вони фактично були його власниками, однак право власності, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось, а їхні частки були умовно рівними і становили по 1/5 частині кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивачки по батьковій лінії ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входила належна їй частина житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_2 , що на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30.01.1989 року належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_5 .

Згідно довідки Журавнівської селищної ради №74 від 15.06.2021 року, ОСОБА_4 дійсно була постійно зареєстрована і проживала у с. Мельнич Жидачівського району Львівської області до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з нею до дня її смерті проживали: син ОСОБА_6 , невістка - ОСОБА_2 , внучка ОСОБА_9 та внучка ОСОБА_10 .

Від імені ОСОБА_4 у виконкомі Мельницької сільської ради посвідчено заповіт в користь сина ОСОБА_6 . Даний заповіт на день смерті заповідача не змінено і не скасовано. Стверджує, що інших спадкоємців за заповітом, а також осіб, які б претендували на обов`язкову частку у спадщині не було.

Батько позивачки ОСОБА_6 спадщину за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_4 прийняв, шляхом вступу у володіння спадковим майном, продовжуючи проживати у спадковому будинку, однак юридично спадкові права не оформляв. Таким чином, будучи власником 1/5 частини будинку та фактично успадкувавши 1/5 частину будинку після смерті своєї матері, ОСОБА_6 став власником 2/5 частин спадкового будинку в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна йому частина житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Згідно довідки Журавнівської селищної ради №75 від 15.06.2021 року, ОСОБА_6 дійсно був постійно зареєстрований і проживав у с. Мельнич Жидачівського району Львівської області до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з ним до дня його смерті проживали: дружина - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_3 та онук ОСОБА_11 . Заповіту від ОСОБА_6 у виконкомі Мельницької сільської ради не посвідчувалось. Оскільки заповіту ОСОБА_6 не залишав, то спадкування відбулося за законом.

Позивачка у визначений законом термін звернулася в Жидачівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька, що стало приводом для реєстрації відповідної спадкової справи. Зазначає, що відповідачі по справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спадщину після смерті ОСОБА_6 не прийняли та відмовилися від належної їм частки на користь неї, що підтверджується відповідними заявами.

02.09.2021 року позивачка звернулася до державного нотаріуса Жидачівського нотаріального округу для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_6 , однак нотаріус відмовив у його видачі, у зв`язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом.

Крім того зазначає про наявні розбіжності в свідоцтві про смерть її бабусі та у свідоцтві про право власності на житловий будинок, а саме ОСОБА_12 ОСОБА_13 . Відтак, позивачка змушена звертатися до суду із вказаним позовом, з метою захисту свої майнових прав.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 01.10.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провавадження.

У підготовчому судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з мотивів викладених в позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_14 , ОСОБА_3 у підготовче судове засідання не з`явилися, однак подали заяви про визнання позову та просили проводити розгляд справи без їх участі.

Оскільки відповідачі визнали позовні вимоги, визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд відповідно до ч.4 ст.200, ст.206 ЦПК України, ухвалює судове рішення в підготовчому судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30.01.1989 року, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів Львівської області, житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_5 (а.с.18).

Відповідно до довідки Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області №91 від 30.06.2021 року, в селі Мельнич вулицю Леніна перейміеновано на вулицю С.Бандери (а.с.19).

Згідно витягу з погосподарської книги села Мельнич №99 від 02.07.2021 року, станом на 30.06.1990 року будинковолодіння АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_4 - голова двору, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , 1948 року народження - син, член колгоспного двору, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , 1959 року народження - невістка, член колгоспного двору, ОСОБА_7 , 1984 року народження - внучка, член колгоспного двору, ОСОБА_8 , 1984 року народження - внучка, член колгоспного двору. Інших членів двору немає (а.с.15).

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Оскільки, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживали у вищевказаному будинку, то вони фактично були його власниками, однак право власності, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось, а їхні частки були умовно рівними і становили по 1/5 частині кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивачки по батьковій лінії ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 , виданим Мельницькою сільською радою Жидачівського району від 17.03.1994 року (а.с.14).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входила належна їй частина житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , що на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30.01.1989 року належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_5 .

Згідно довідки Журавнівської селищної ради №74 від 15.06.2021 року, ОСОБА_4 дійсно була постійно зареєстрована і проживала у с. Мельнич Жидачівського району Львівської області до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з нею до дня її смерті проживали: син ОСОБА_6 , 1948 р.н, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; невістка - ОСОБА_2 , 1959 р.н.; внучка ОСОБА_3 , 1984 р.н.; внучка ОСОБА_1 , 1984 р.н.. Від імені ОСОБА_4 у виконкомі Мельницької сільської ради посвідчено заповіт 12.04.1989 року за №7 в користь сина ОСОБА_6 . Даний заповіт на день смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заповіт не змінено і не скасовано (а.с.16).

Відповідно до заповіту посвідченого секретарем Мельницької сільської ради 12.04.1989 року за №7 все майно ОСОБА_4 заповіла своєму синові ОСОБА_6 (а.с.17).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК України (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, спадкоємців за заповітом і за законом.

Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК УРСР 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року, діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 Серії НОМЕР_2 , його батьками є ОСОБА_15 та ОСОБА_4 (а.с.9).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу Серії НОМЕР_3 , 16.07.1983 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.11).

ОСОБА_6 спадщину за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_4 прийняв, шляхом вступу у володіння спадковим майном, продовжуючи проживати у спадковому будинку, однак юридично спадкові права не оформляв.

Таким чином, будучи власником 1/5 частини будинку та фактично успадкувавши 1/5 частину будинку після смерті своєї матері, ОСОБА_6 став власником 2/5 частин спадкового будинку в АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_4 , виданим Журавнівською селищною радою 23.02.2021 року (а.с.29).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна йому частина житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Журавнівської селищної ради №75 від 15.06.2021 року, ОСОБА_6 дійсно був постійно зареєстрований і проживав у с. Мельнич Жидачівського району Львівської області до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з ним до дня його смерті проживали: дружина - ОСОБА_2 , дочка - ОСОБА_3 та онук ОСОБА_11 . Заповіту від ОСОБА_6 у виконкомі Мельницької сільської ради не посвідчувалось. (а.с.30).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 Серії НОМЕР_5 , її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с.12).

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 05.10.2018 року по справі №443/1220/18 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_17 , який зареєстрований 12.09.2006 року в с.Мельнич Жидачівського району Львівської області (актовий запис №4) розірвано (а.с.13).

Відповідно до заяв відповідачів, ОСОБА_14 та ОСОБА_3 від 24.06.2021 року на частки у майні колгоспного двору не претендують та відмовляються від часток на користь ОСОБА_1 (а.с.31,32).

У судовому засіданні встановлено, що спірний житловий будинок та господарські будівлі і споруди у в АДРЕСА_1 відноситься до суспільної групи «колгоспний двір».

Як уже зазначалось вище, згадане будинковолодіння станом на 30.06.1990 року рахується за ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 .

Відтак, вони фактично були співвласниками вищевказаного будинку, однак право власності на частини будинку, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось.

Постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. від 02.09.2021 року (а.с.33) ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька, оскільки житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом.

Щодо позовних вимог про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, суд враховує наступне.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року роз`яснено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Відповідно до листа Верховного Суду України 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту.

Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

У своїй позовній заяві позивач зазначає, що у свідоцтві про право власності на житловий будиноквід 30.01.1989 року, виданого виконкомом Жидачівської районної ради народних депутатів Львівської області на ім`я ОСОБА_5 , однак у даному свідоцтві помилково зазначено прізвище ОСОБА_13 , хоча дійсно вона була « ОСОБА_12 ».

Факт належності ОСОБА_4 вищезазначеного правовстановлюючого документа підтверджується наступним:

- витягом з погосподарської книги села Мельнич №99 від 02.07.2021 року, відповідно до якого станом на 30.06.1990 року будинковолодіння АДРЕСА_1 рахується за ОСОБА_4 , голова двору;

- довідкою Журавнівської селищної ради №74 від 15.06.2021 року, з якого видно, що ОСОБА_4 дійсно була постійно зареєстрована і проживала у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- копією свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 Серії НОМЕР_2 , з якого видно, що його батьками є ОСОБА_15 та ОСОБА_4 .

У цих документах вірно вказано прізвище, ім`я та по-батькові ОСОБА_4 .

Таким чином, з врахуванням вищенаведеного у судовому засіданні знайшов підтвердження факт того, що правовстановлюючий документ, а саме свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 30.01.1989 року, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів Львівської області належить ОСОБА_4 , а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на майно, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як зазначалось вище, судом встановлено, що спірний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, належить колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_4 .

Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача.

Відтак, враховуючи те, що відповідачі позов визнали, вимога про визнання за позивачем права власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 також підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 315, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Встановити факт належності ОСОБА_4 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючого документа, а саме Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30.01.1989 року, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів Львівської області на ім`я «ОСОБА_5 ».

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29 листопада 2021 року.

Головуючий суддя С.І Сливка