КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київської обласної ради та за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2021 року у справі за позовом Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІВАТ-ІНВЕСТ ПЛЮС», Комунальний заклад Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат», державний реєстратор КП «Пшеничне», ОСОБА_4 , про скасування реєстрації та витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року перший заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації та витребування майна та просив: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук І.М. від 29 січня 2019 року за індексним номером 45266826, відповідно до якого зареєстровано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нерухоме майно: нежитлові будівлі та майно загальною площею 495 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати на користь територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради із власності ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 вказане майно; вирішити питання відшкодування судових витрат.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що Білоцерківською місцевою прокуратурою, за результатами досудового розслідування кримінального провадження № 0000811 від 20 березня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190, ч.1 ст.358 КК України, встановлено порушення вимог чинного законодавства під час передачі у приватну власність приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 , що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області на підставі рішення дванадцятої сесії Білоцерківської міської ради двадцять третього скликання № 60 від 18 лютого 2000 року «Про передачу об`єктів охорони здоров`я з власності територіальної громади м. Біла Церква в обласну комунальну власність».

Вказував, що порушення Закону полягає в тому, що 25 травня 2018 року державним реєстратором Комунального підприємства «Пшеничне» Федунцем О.М. на підставі технічного паспорту № 140518389 від 14 травня 2018 року на нежитлову будівлю та довідки, розроблених та виданих ТОВ «Да Вінчі груп», було протиправно прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю площею 346,4 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3

20 липня 2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області Петровською І.П. зареєстровано право власності на вищевказане приміщення за ТОВ «Віват-Інвест плюс» на підставі акту прийому-передачі нерухомого майна від 11 червня 2018 року як внесок учасника ТОВ ОСОБА_3 до статутного капіталу .

На підставі довідки № 213/19 від 11 січня 2019 року та технічного паспорту від 11 січня 2019 року, розробленого ФОП ОСОБА_5 на замовлення ТОВ «Віват-Інвест плюс», 14 січня 2019 року державним реєстратором державного підприємства «Київоблреклама» Рашковим А.Г. внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: змінено запис «нежитлова будівля» на «нежитлові будівлі», а також видалено запис про площу приміщення.

Позивач вважає, що державним реєстратором КП «Пшеничне» Федунцем О.М. прийнято незаконне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 26326829 від 25 травня 2018 року щодо нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , всупереч встановленому Порядку реєстрації, за відсутності усіх необхідних документів, що надало змогу третім особам з порушенням вимог чинного законодавства, зареєструвати речові права на об`єкт нерухомості, а також позбавило територіальні громади сіл, селищ, міст Київської області права володіти, користуватись та розпоряджатись об`єктом нерухомості, чим прямо було порушено інтереси держави та територіальної громади в особі уповноважених органів.

А тому, прийняті рішення державного реєстратора мають бути визнані незаконними та скасовані, а запис про реєстрацію права власності підлягає скасуванню відповідно до п. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», оскільки нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області (комунальній власності).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Київська обласна рада подала апеляційну скаргу, вважаючи, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, порушено норми процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи та не оцінено всі докази, які мають значення для розгляду справи, що є підставою для скасування такого рішення з урахуванням наступного.

Апелянт вказує, що реєстраційні дії щодо майна Київської обласної ради здійснені з порушенням вимог законодавства, а тому є протиправними, так як спірне нерухоме майно належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради, яка жодних дій щодо передачі майна в державну, комунальну чи приватну власність у межах законодавства не здійснювала.

Крім того, апелянт вказує, що будівлю за адресою: АДРЕСА_1 18 лютого 2000 року рішенням Білоцерківської міської ради №60 було передано з власності територіальної громади м. Біла Церква в обласну комунальну власність, та відповідно до Цивільного кодексу УРСР не було передбачено обов`язкової реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Київська обласна рада вказує, що твердження суду першої інстанції щодо ненадання позивачем жодних доказів в підтвердження права власності на спірне майно не відповідає дійсності та є помилковим.

З урахуванням того, що дійсним власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 є територіальні громади сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради, а майно вибуло поза волею власника, то таке майно підлягає витребуванню від добросовісних набувачів, оскільки власником не вчинялися дії, пов`язанні з відчуженням вказаного майна третім особам.

Наголошує представник Київської обласної ради й на тому, що земельна ділянка площею 0,0973 га за АДРЕСА_1 рішенням Білоцерківської міської ради від 30 травня 2008 року №778 була передана у постійне користування Комунальному підприємству Київської обласної ради «Київська обласна аптека». Так, землекористувачем та власником нерухомого майна, що знаходиться за вказаною вище адресою є саме Київська обласна рада.

Апелянт стверджує, що судом допущено порушення вимог процесуального законодавства, адже в даному спорі перш за все потрібно було з`ясувати наявність речового права, на захист якого подано позов, а вже потім з`ясовувати наявність чи відсутність факту порушення права з боку відповідачів. Всупереч вказаному, суд першої інстанції не встановлював та не досліджував, чи є позивач носієм речового права на спірне майно, коли та яким чином право на таке майно було набуто, на підставі яких документів.

З урахуванням викладеного, представник Київської обласної ради просить апеляційний суд скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради задовольнити в повному обсязі.

Крім вказаного, в апеляційній скарзі Київська обласна рада заявляє клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору на стороні позивача Білоцерківську міську раду, оскільки оскаржуване рішення впливає на її права та обов`язки як особи, що не брала участі у розгляді справи.

Разом з тим, ухвалою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2021 року у задоволенні вказаного клопотання про залучення Білоцерківської міської ради в якості третьої особи відмовлено.

Також не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу (т.3, а.с.106-117), відповідно до якої просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на відповідачів.

В апеляційній скарзі наполягає на тому, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки щодо відсутності правових підстав для скасування державної реєстрації права власності за відповідачами, як останніми набувачами спірного майна та витребування його на користь законного власника в комунальну власність - зроблені судом в порушення основних засад цивільного судочинства та без встановлення фактичних обставин, що мають значення для справи, без з`ясування, перевірки та оцінки обставин, якими мотивовано вимоги та заперечення у справі.

Так, вказуючи на відсутність доказів належності спірного майна до комунальної власності Київської обласної ради та права оперативного відання на таке майно у Комунального закладу Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат» лише через відсутність доказів проведення державної реєстрації цих прав за останніми, судом було необґрунтовано відхилено низку доказів перебування спірного майна у комунальній власності територіальної громади м. Біла Церква, його передачі в обласну комунальну власність та в подальшому в оперативне управління.

Апелянт також зазначає, що судом проігноровано відсутність рішень уповноважених органів місцевого самоврядування на первинне відчуження об`єкта нерухомості на користь ОСОБА_3 та не надано правової оцінки відсутності належних та допустимих доказів набуття ОСОБА_3 у встановленому чинним цивільним законодавством порядку права приватної власності на спірний об`єкт нерухомості. А сам факт реєстрації в Державному реєстрі права приватної власності на спірний об`єкт нерухомості ОСОБА_3 на підставі технічного паспорту та довідки ТОВ «Да Вінчі груп», без будь яких інших доказів набуття права власності, є лише засвідченням державою вже набутого права та не ототожнюється з фактом набуття майна у власність.

Відтак, відсутність доказів проведення законного первинного відчуження майна на користь ОСОБА_3 свідчить про безпідставність оформлення права власності на таке майно в подальшому за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а законний власник не може нести відповідальність за вчинення недобросовісним продавцем незаконних дій, спрямованих на відчуження його майна.

Зважаючи на викладене, заступник керівника Київської обласної прокуратури вважає, що Київська обласна рада є власником спірного майна, а тому реєстрація права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає скасуванню, а майно - витребуванню з їх володіння на підставі ст. 388 ЦК України.

08 вересня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на апеляційну скаргу Київської обласної ради, відповідно до якого вважають апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Судом першої інстанції правомірно та відповідно до чинного законодавства та сталої практики Верховного Суду, Європейського суду з прав людини в позові відмовлено та зроблені висновки, які Київської обласною радою в апеляційній скарзі не спростовані.

Так, апелянтом не було спростовано головний висновок суду, на якому ґрунтується оскаржуване рішення - «ситуація, за якої добросовісний набувач втрачає майно і змушений шукати способи компенсації своїх витрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар». Та не спростовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є добросовісними набувачами.

Вказують, що будь-яке втручання державного органу в мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. А факт незаконного відчуження та допущення продажу нерухомого майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Підсумовуючи, у відзиві відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказують на те, що перекладання всієї відповідальності на добросовісного набувача є безпідставною та такою, що порушує їх законні права, а тому просять апеляційний суд залишити без задоволення апеляційну скаргу Київської обласної ради, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

04 листопада 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури, у якій останні просять апеляційний суд залишити апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2021 року - без змін. Стягнути з позивача понесені ними судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідачі вказують, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» в редакції станом на 01 липня 2021 року підлягають державній реєстрації та виникають з моменту такої реєстрації. А у 2000 році, згідно «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за №399/2839, було передбачено, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України.

Так, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Однак, ні Білоцерківською міською радою в 1995 році, ні Київською обласною радою в 2000 році, ані Комунальним закладом Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат» в 2013 році, не було здійснено державної реєстрації права власності на спірне майно, незважаючи на обов`язковість такої реєстрації. Таким чином, перелічені особи не вчинили жодних дій щодо реєстрації права комунальної власності на спірне нерухоме майно, в чому вбачається бездіяльність органів місцевого самоврядування, що зумовила виникнення обставин, за яких було можливим здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за первісним набувачем ОСОБА_3 . Тому добросовісні набувачі не можуть нести всю відповідальність, що є надмірним тягарем для них.

Акцентують особливу увагу відповідачі на тому, що на даний час проводиться досудове розслідування кримінального провадження за ознаками передбаченими ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2 КК України щодо порушення вимог чинного законодавства під час передачі у приватну власність приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , але на час звернення прокурора з даним позовом не було визначено коло винних осіб, підозру нікому не пред`явлено.

Напроти, відповідачі довели, що вони є добросовісними набувачами спірного майна, надавши рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 квітня 2020 року у справі №357/14059/19, предметом позову якого було визнання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 недійсним. Таким рішенням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано добросовісними набувачами спірного майна.

Враховуючи викладене у відзиві, відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять апеляційний суд залишити апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2021 року - без змін. Стягнути з позивача понесені ними судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

При апеляційному розгляді представник Київської обласної ради Титикало Р.С. та ОСОБА_6 підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі обласної ради та доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, та просили їх задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому зазначили, що при розгляді вказаної справи достовірно встановлено, що власниками спірного майна є територіальні громади сіл, селищ та міст Київської області в особі Київської обласної ради. Право власності Київської обласної ради на вказане майно було належним чином зареєстровано згідно чинного на час набуття законодавства і в подальшому власником майна будь яких правочинів чи рішень з відчуження вказаного майна на приймалося.

Реєстрацію права власності на вказане майно за ОСОБА_3 без зазначення підстав виникнення права власності на підставі лише технічного паспорта на нежитлові приміщення вважають незаконною, а також всі подальші дії з вказаним майном: ОСОБА_3 щодо внесення вказаного майна до статутного капіталу ТОВ «Віват-Інвест плюс» та ТОВ щодо відчуження вказаного майна відповідачам на підставі договору купівлі-продажу також є незаконними і у зв`язку з чим всі реєстраційні дії щодо вказаного майна здійснені з порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження». З врахуванням викладеного просили задовольнити апеляційні скарги в повному обсязі.

Представник прокуратури Київської області Наумова К.О. підтримала подану апеляційну скаргу прокуратури та обласної ради та просила їх задовольнити з підстав, викладених в апеляційних скаргах, та в поданому позові прокурора.

Представник відповідачів у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Мочинський А.Р. заперечив щодо доводів апеляційних скарг та просив залишити їх без задоволення, а рішення суду без змін. При цьому зазначив, що відповідачі у справі є добросовісними набувачами на вказане майно, що підтверджується і рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 09 квітня 2020 року у справі №357/14059/19, предметом позову якого було визнання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 недійсним, тому витребування майна у відповідачів у справі, які є добросовісними набувачами є перекладенням надмірного тягаря на відповідачів, що суперечить практиці Європейського суду з прав людини та статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини.

Треті особи у справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не з`явилися та заяв про відкладення розгляду справи з причин, які б могли бути визнанні поважними не подавали, тому колегія суддів розглянула справу у їх відсутність у відповідності до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи що з`явилися на розгляд справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів № 35 від 07 лютого 1995 «Про відкриття спеціалізованої аптеки», виділено із складу центральної районної аптеки № 1 аптеку № 197 з наданням їй статусу юридичної особи, передано аптеку № 197 з майном за адресою АДРЕСА_1 в підпорядкування відділу охорони здоров`я (а.с.35 т.1).

Рішенням дванадцятої сесії Білоцерківської міської ради двадцять третього скликання №60 від 18 лютого 2000 року «Про передачу об`єктів охорони здоров`я з власності територіальної громади м. Біла Церква в обласну комунальну власність», вирішено передати з власності територіальної громадин м. Біла Церква в обласну комунальну власність комунальну міжлікарняну аптеку № 197 АДРЕСА_1 (а.с.36 т.1 ).

Встановлено, що рішенням Київської обласної ради від 28 листопада 2013 року № 723-35-VI «Про передачу майна з балансу Комунального підприємства Київської обласної ради «Київська обласна аптека» на баланс Комунального закладу Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат» було передано з балансу Комунального підприємства Київської обласної ради «Київська обласна аптека» безоплатно на баланс Комунального закладу Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат» майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області, зокрема, нежитлові приміщення площею 606,20 кв. м., підсобні приміщення площею 42 кв. м. розташовані по АДРЕСА_1 (а.с.28-29 т.1).

Згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлова будівля А загальна площа 324,1 кв.м, нежитлова будівля Б загальна площа 154,9 кв.м, нежитлова будівля В загальна площа, 16 кв.м, ганок, а, ганок, а1, рампа з ганком, а2, за розташовані по АДРЕСА_1 , належать на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук Іриною Митрофанівною (а.с.23 т.1 ).

Також, встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 09 квітня 2020 року по справі № 357/14059/19, предметом позову якої було визнання договору купівлі-продажу вищезазначених нежитлових будівель недійсним, було відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «Віват-Інвест Плюс» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с.218-223 т.1).

Як вбачається зі змісту листа від 19 березня 2020 року №33-446, Білоцерківською місцевою прокуратурою за результатами досудового розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000811 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190, ч.1 ст. 358 КК України, було виявлено порушення вимог чинного законодавства під час передачі у приватну власність ОСОБА_3 приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 та повідомлено Київську обласну раду про наміри звернення прокуратури до суду з даним позовом в інтересах територіальних громад (а.с.67-69 т.1 ).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем не доведено, що спірне майно перебувало у володінні Київської обласної ради, яка указує на порушення своїх прав як власника. З пояснень представника позивача вбачається, що з 2000 року Київська обласна рада не проводила інвентаризації майна. Суду не надано доказів, що територіальна громада Київської області в будь-який спосіб використовувала нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим суд вважає, що перекладати всю відповідальність на добросовісного набувача є безпідставним та таким що порушує його законні права, закріплені в Конституції України та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову прокурора не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіряючи доводи апелянтів в частині права власності Київської обласної ради на спірні не житлові приміщення колегія суддів виходить із наступних обставин.

Відповідно до ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів № 35 від 07 лютого 1995 «Про відкриття спеціалізованої аптеки», виділено із складу центральної районної аптеки № 1 аптеку № 197 з наданням їй статусу юридичної особи, передано аптеку № 197 з майном за адресою АДРЕСА_1 в підпорядкування відділу охорони здоров`я (а.с.35 т.1).

Рішенням дванадцятої сесії Білоцерківської міської ради двадцять третього скликання №60 від 18 лютого 2000року «Про передачу об`єктів охорони здоров`я з власності територіальної громади м. Біла Церква в обласну комунальну власність», вирішено передати з власності територіальної громадин м. Біла Церква в обласну комунальну власність комунальну міжлікарняну аптеку № 197 АДРЕСА_1 (а.с.36 т.1).

Встановлено, що рішенням Київської обласної ради від 28 листопада 2013 року № 723-35-VI «Про передачу майна з балансу Комунального підприємства Київської обласної ради «Київська обласна аптека» на баланс Комунального закладу Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат» було передано з балансу Комунального підприємства Київської обласної ради «Київська обласна аптека» безоплатно на баланс Комунального закладу Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат» майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області, зокрема, нежитлові приміщення площею 606,20 кв. м., підсобні приміщення площею 42 кв. м. розташовані по АДРЕСА_1 (а.с.28-29 т.1).

Таким чином із вказаних вище рішень органів місцевого самоврядування вбачається, що нежитлові приміщення площею 606,20 кв.м., підсобні приміщення площею 42 кв. м. розташовані по АДРЕСА_1 перебували до 18 лютого 2000 року у власності територіальної громади міста Біла Церква, а після прийняття дванадцятою сесією Білоцерківської міської ради двадцять третього скликання рішення №60 від 18 лютого 2000 року «Про передачу об`єктів охорони здоров`я з власності територіальної громади м. Біла Церква в обласну комунальну власність» перейшло у власність територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради, що в судовому засіданні крім вище вказаних рішень було підтверджено також і витягом передачі з балансу Комунального підприємства Київської обласної ради «Київська обласна аптека» на баланс Комунального закладу Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат» (а.с.30 т.1), довідкою в.о. голови Комунальної установи Київської обласної ради «Фонд комунального майна» №366-1 від 25 листопада 2019 року (а.с.33 т.1)

Відповідно до пп. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Ураховуючи те, що спірні правовідносини в частині набуття Київською обласною радою права власності на спірне майно виникли до 1 січня 2004 року, згідно із ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

За положеннями ст. 86 ЦК УРСР та ст. 2 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.

Відповідно до ст. ст. 31, 35 Закону України «Про власність» до державної власності в Україні належать загально-державна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності.

Облік та реєстрація об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності належали до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад (п.п. 9 п. б ч.1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у редакції, чинній на час ухвалення рішення Білоцерківської міської ради №60 від 19 лютого 2000 року).

При цьому, згідно із статтею 128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Таке правове регулювання правовідносин з права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.

Згідно із частиною першою статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Частинами п`ятою, восьмою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності; об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Отже, виключні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Білоцерківська міська рада, яка передала спірні нежитлові приміщення та Київська обласні рада, яка прийняла на баланс вказані спірні приміщення.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відповідно до положень статті 128 Цивільного кодексу Української РСР, статей 31, 35 Закону України «Про власність» (чинних на час прийняття зазначених вище рішень) територіальні громади сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради набули права власності на спірні нежитлові приміщення, які розташовані по АДРЕСА_1 та право на яке було зареєстровано згідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», з часу ухвалення Білоцерківською міською радою рішення №60 від 19 лютого 2000 року.

Щодо реєстрації вказаного права власності Білоцерківської міської ради на дані нежитлові приміщення до 19 лютого 2000 року, то суд апеляційної інстанції враховує, що крім наданих суду першої інстанції витягу майна, яке перебуває на балансі Комунального закладу Київської обласної ради «Навчально-курсовий комбінат», довідки «Фонду комунального майна №366-1 від 25 листопада 2019 року даний факт повністю підтверджується матеріалами технічної інвентаризації (а.с.32-62 т.3). Із вказаних матеріалів вбачається, що вказаний об`єкт нерухомості обліковувався за комунальною власністю з 1947 року на той час за адресою АДРЕСА_1 та зареєстрований згідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в Південному БТІ м. Біла Церква Київської області і не вибував із комунальної власності у порядку визначеному діючим на той час законодавством.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг щодо права власника витребувати майно від добросовісного набувача, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, частини першої статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтями 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За змістом статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, у разі якщо відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який в подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Так, із матеріалів справи вбачається, що Київська обласна рада як власник нежитлових приміщень, які розташовані по АДРЕСА_1 в порядку, визначеному ст. 319 ЦК України не укладала ніяких правочинів щодо розпорядження вказаним майно на користь третіх осіб, в тому числі і на користь ОСОБА_3 .

Натомість, із матеріалів справи вбачається, що відомості про право власності на спірне майно за ОСОБА_3 були внесені до Державного реєстру речових прав 25 травня 2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Пшеничне» Федунцем О.М. на підставі довідки та технічного паспорта виготовлено ТОВ «ДА ВІНЧІ ГРУП» від 14 травня 2018 року, що підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав №159906893 від 18 березня 2019 року (а.с.64- 68 т.2).

Разом із тим, із відповіді директора ТОВ «ДА ВІНЧІ ГРУП» старшому слідчому Білоцерківського ВП ГУ НПУ в Київській області №37 від 27 листопада 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 до ТОВ за наданням послуг не звертався і ТОВ не виконувало технічний паспорт №140518389 від 14 травня 2018 року та ніяких довідок не видавало (а.с.56 т.1).

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі:

1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;

2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;

5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;

6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;

7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;

8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;

9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;

11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;

13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;

14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Таким чином, статтею 27 вище вказаного Закону та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, визначений чіткий перелік підстав для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, а також документів, необхідних для такої реєстрації.

Зокрема, серед передбачених в ч. 1 ст. 27 цього Закону (в редакції станом на 25 травня 2018 року) правових підстав для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав відсутня така підстава як «технічний паспорт на нежитлову будівлю» чи «довідка органу інвентаризації». Такий технічний паспорт на об`єкт нерухомості є лише документом, що підтверджує проведення технічної інвентаризації об`єкта та не може бути самостійною підставою виникнення права власності.

Поряд з цим, пункт 44 Порядку врегульовує питання державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна державної або комунальної власності, будівництво яких завершено, але право власності на які не зареєстровано до 01 січня 2013 року, а саме за відсутності документа, що посвідчує набуття права державної або комунальної власності на такий об`єкт.

Так, у випадку визначеному вище, Порядок визначає необхідними для державної реєстрації права комунальної власності: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує факт перебування об`єкта нерухомого майна у комунальній власності, виданий відповідним органом місцевого самоврядування; документ, що підтверджує факт відсутності перебування об`єкта нерухомого майна у державній власності, виданий Фондом державного майна чи його регіональним відділенням з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, надання інформації з якого є безоплатним для всіх користувачів у межах їх повноважень, визначених чинним законодавством.

Відповідні рішення органів місцевого самоврядування про передачу та прийняття спірного об`єкта з власності територіальної громади м. Біла Церква в обласну комунальну власність в особі Київської обласної ради є такими документами, що підтверджують факт його перебування у комунальній власності.

Натомість, наявні в матеріалах справи документи, що нібито стали правовою підставою набуття права приватної власності ОСОБА_3 на спірну будівлю, в розумінні положень ст. 316, 318, 324, 326 ЦК України не є такими правовстановлюючими документами, як і не є документами щодо встановлення або визначення за ним будь-якого речового права на неї.

Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами, викладеними в апеляційних скаргах про те, що ОСОБА_3 в порядку, визначеному чинним законодавством, права власності на спірні нежитлові приміщення не набув, а тому у нього відсутні повноваження на розпорядження вказаним майном.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Колегія суддів погоджується із доводами апелянтів про те, що сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічні правові висновки викладені, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18.

Згідно положень ст. ст. 10, 11, 13 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про продаж нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, як правило, за результатами проведення аукціону або конкурсу (конкурсний продаж), що проводиться в електронній торговій системі, а уповноважений ним орган приватизації (або сама рада) у подальшому має укласти відповідний договір купівлі-продажу.

У виключному випадку, який передбачений ст. 18 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», такий продаж може бути проведений шляхом викупу орендарем об`єктів, які вже перебувають у нього в оренді. Проте, орендар одержує право на викуп орендованого майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) за ціною, визначеною за результатами його незалежної оцінки, лише у разі, якщо виконується кожна з передбачених цією нормою статті умов.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів проведення первинного платного відчуження спірного об`єкта комунальної власності ОСОБА_3 чи будь-якій іншій особі, дотримання умов та порядку його приватизації, оформлення переходу права на спірний об`єкт у передбаченому чинним законодавством порядку (з дотриманням форми, досягнення всіх істотних умов договору, його державної реєстрації і т.д.), що виключає законність подальшого його відчуження ОСОБА_3 на користь ТОВ «Віват-Інвест плюс» через відсутність у нього необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо спірного майна (як продавця) та, відповідно, безпідставність оформлення права власності на нього за відповідачами - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Враховуючи, що ОСОБА_3 не набув права власності на нежитлові приміщення, то й внесення ним вказаного майна як внесок учасника до статутного капіталу ТОВ «Віват-Інвест Плюс» здійснено з порушенням чинного законодавства

Право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). При внесенні нерухомого майна до статутного капіталу товариства відбувається перехід права власності від учасника до товариства, суб`єкт права власності змінюється.

Оскільки ОСОБА_3 для державної реєстрації не подано жодних інших документів або відомостей, які у сукупності відповідають вимогам законодавства та можуть бути правовою підставою для реєстрації права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 , подальші його дії щодо відчуження спірного майна містять ознаки недобросовісності (ст. 13 ЦК України) по відношенню до покупця такого майна, оскільки за цивільним законодавством предметом договору купівлі-продажу (яким фактично і є внесок до статутного капіталу товариства взамін на частку в цьому товаристві) може бути виключно товар, який є у продавця на момент укладення договору (ст. 656 ЦК України). В дійсності у ОСОБА_3 такого майна не було, оскільки законний власник на вчинення подібних дій останнього не уповноважував.

При цьому, судом першої інстанції проігноровано, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України).

Відтак законний власник спірного майна - територіальні громади сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради не може відповідати за незаконні дії недобросовісного продавця.

Більше того, ст. 388 ЦК України гарантоване право власника на витребування майна, набутого за відплатним договором, навіть від добросовісного набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Натомість, ст. 661 ЦК України чітко регламентовано, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, саме продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

З урахуванням положень ст. 387, 388 ЦК України вищевикладених обставин апеляційний суд вважає доводи апеляційних скарг обґрунтованими, оскільки є достатні правові підстави для задоволення позовних вимог про витребування спірного майна на користь його законного власника - Київської обласної ради з одночасним скасуванням реєстрації права власності на нього за відповідачами.

Крім того, апеляційний суд критично оцінює доводи відповідачів щодо посилання на рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 09 квітня 2020 року по справі № 357/14059/19, предметом позову якої було визнання договору купівлі-продажу вищезазначених нежитлових будівель недійсним, яким було відмовлено у визнанні недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ «Віват-Інвест Плюс» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскільки вказаний договір було укладено між іншими особами та не має правового значення для правильного вирішення даної справи.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

При цьому колегією суддів враховується, що Київська обласна раджа як належний власник спірного не рухомого майна не приймала участі у розгляді справи Білоцерківським міськрайонним суду цивільної справи № 357/14059/19, а тому ухвалене у вказаній справі рішення не створює для неї наслідків визначених ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Щодо посилання відповідачів на порушення Протоколу Першого до Європейської конвенції з прав людини та покладення на відповідачів надмірного тягара в частині витребування у них спірного майна на користь позивача , то колегія суддів виходить із наступного.

У практиці ЄСПЛ (зокрема, рішеннях у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) виокремлено три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого Протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого Протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого Протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого Протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям з комунальної власності нежитлових приміщень без відповідних рішень власника, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність дій органу державної реєстрації, на підставі якого нежитлові приміщення вибули з комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Апеляційний суд виходить з того, що витребування майна у добросовісного набувача, право власності яким набуто у особи, яка неправомірно зареєструвала за собою таке право (на підставі незаконного рішення органу державної реєстрації), переслідує легітимну мету контролю за використанням майна в інтересах народу України, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

При розгляді справи було встановлено, що власник волю на відчуження нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ,взагалі не виявляв та не здійснював. З урахуванням викладеного Київський апеляційний суд доходить висновку, що майно (земельні ділянки) вибули з володіння власника без його волі, а тому власник має право на його витребування. З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає позов прокурора законним та обґрунтованим.

Апеляційний суд, перевіряючи заперечення відповідачів на доводи апеляційних скарг, а також висновок суду першої інстанції щодо правомірності втручання держави в право на мирне володіння майном, вважає, що відповідачі у справі, укладаючи договір купівлі- продажу спірного нерухомого майна у ТОВ «Віват-Інвест Плюс»,повинна були проявити розумну обачність, власність на яку зареєстровано на відчужувача у спосіб, який не передбачений чинним законодавством, та звернути увагу на те, що спірне нерухоме майно перебуває на земельній ділянці яка не перебуває у користуванні чи власності ТОВ «Віват-Інвест Плюс», мали можливість звернутися Білоцерківської міської ради як органу місцевого самоврядування та перевірити належність вказаного майна дійсному власнику.

Оцінюючи обґрунтованість доводів позивача в частині витребування майна у добросовісного набувача, апеляційний суд приходить до висновку про те, що витребування нежитлових приміщень, які розташовані по АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідачі, із власності якої витребовується спірне нерухоме майно, не позбавлені можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до продавця вказаного майна - ТОВ «Віват-Інвест Плюс», у якої вона придбала дане майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15.

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається відповідність заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову поданого прокурором в інтересах Київської обласної ради, і не дотримався положень ст. 263 ЦПК України при ухваленні оскаржуваного рішення суду .

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про задоволення заяви у відповідності до ст. 376 ЦПК України.? ?

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки прокурор звертаючись до суду із вказаним позовом та в подальшому подаючи апеляційну скаргу поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 18607 грн (а.с.112,173 т.1 та а.с.14 т.3), тому вказані витрати повинні бути покладені на відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пропорційно по 9303,50 грн на кожного.

Оскільки апелянтом Київською обласною радою за подачу апеляційної скарги сплачено 9903 грн судового збору, тому суд апеляційної інстанції стягує дані витрати з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пропорційно по 4651,50 грн з кожного.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 319,321, 388 ЦК України, ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Київської обласної ради та заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 липня 2021 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позов Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради задовольнити.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук І.М. від 29 січня 2019 року за індексним номером 45266826, відповідно до якого зареєстровано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нерухоме майно: нежитлові будівлі та майно загальною площею 495 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати на користь територіальних громад сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради із власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно - нежитлові будівлі та майно загальною площею 495 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 прож. с. Шкарівка, Білоцерківського району, Київської області РНКОПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 прож. АДРЕСА_2 РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь прокуратури Київської області понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі по 9303,50 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 прож. с. Шкарівка, Білоцерківського району, Київської області РНКОПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 прож АДРЕСА_2 РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь Київської обласної ради понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі по 4651,50 грн. з кожного

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 29 листопада 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв