Номер провадження: 22-ц/813/3840/21
Номер справи місцевого суду: 501/2176/18
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Громіка Р.Д.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справиапеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 липня 2019 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави,

встановив:

09 серпня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Українська факторингова компанія» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, згідно якого просила суд звернути стягнення на предмет застави автомобіль марки Hyundai Santa Fe, 2008 року випуску, колір чорний, державний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом передачі у власність ТОВ «Українська факторингова компанія» в рахунок погашення зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 08.05.2008 року, що складають 289 551,39 грн., у тому числі сума боргу за кредитним договором 226 379,65 грн., сума річних 11 331,39 грн., сума збитків, завданих інфляцією 51 840,94 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 08.05.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0, відповідно до п.1.1 якого Банк зобов`язався надати Позичальнику, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) в сумі 38 990 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених договором. Вказана сума кредиту дорівнювала еквіваленту 196 899,50 грн. за курсом НБУ на день укладання договору.

Пунктом 2.1 вказаного договору визначено, що Позичальник передає в заставу банку, а банк приймає наступне рухоме майно: автомобіль марки Hyundai Santa Fe, 2008 року випуску, колір чорний, державний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , який є власністю Позичальника.

Представник позивача зазначив у позові, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13.03.2015 року було стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 08.05.2008 року у розмірі 154 958,90 грн., яке боржником не виконане.

17 листопада 2016 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу №46, відповідно до якого право грошової вимоги за договором споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 08.05.2008 року перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія» (а.с.11-14).

Таким чином, ТОВ «Українська факторингова компанія» набуло статусу Заставодержателя відносно предмета застави - автомобіля марки Hyundai Santa Fe, 2008 року випуску, колір чорний, державний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , про що зроблено запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що станом на дату факторингу сума заборгованості ОСОБА_1 перед новим кредитором за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 08.05.2008 року становила 381 338,56 грн., з яких: 223 433,81 грн. сума простроченого основного боргу, 2 432,96 грн. сума нарахованих процентів, 155 471,79 грн. - сума прострочених процентів.

На підставі викладеного, позивач вважав, що є підстави для звернення стягнення на рухоме майно, яке є предметом застави, в рахунок заборгованості відповідача у розмірі 226 379,65 грн., суми річних 11 331,39 грн, суми збитків, завданих інфляцією 51 840,94 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 надав суду письмові заперечення, в яких вказав, що грошові кошти у сумі 396 232,42 грн. він повністю виплатив в касу ПАТ «УКРСИББАНК», а тому вказаний банк не мав права укладати з ТОВ «Українська факторингова компанія» договір факторингу (50-51).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 01 липня 2019 року узадоволенні позову ТОВ «Українська факторингова компанія» було відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ТОВ «Українська факторингова компанія» ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 липня 2019 року, та постановлення нового - прозадоволення їх позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначене на 27.01.2021 року, на 14.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 200-204).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п. 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року (а.с.205), апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 01.02.2021 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

У відповідності до ст.589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставного майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимог, якщо інше не встановлено договором.

При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише ст.ст. 335,376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів, що передбачено ч.1 ст.328 ЦК України. Таких правових позицій дотримувався Верховний Суд України у постанові від 30.03.2016 року №6-1851цс15.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що посилання суду на вищевказану позицію Верховного Суду України є недоречною, так як в даному випадку спір виник не з приводу нерухомого майна, а з приводу рухомого, не спростовують висновків суду про неможливість визнання права власності за позивачем на рухоме майно на підставі рішення суду, з огляду на наступні обставини.

Як було зазначено вище, відповідач ОСОБА_1 надав суду письмові заперечення на позов, в яких вказав, що грошові кошти у сумі 396 232,42 грн. він повністю виплатив в касу ПАТ «УКРСИББАНК», а тому вказаний банк не мав права укладати з ТОВ «Українська факторингова компанія» договір факторингу (50-51).

В свою чергу, представник позивача 09.11.2018 року надав до суду відповідь на вищевказані заперечення (а.с.62), в яких просив суд задовольнити позов, посилаючись на те, що форма заперечення відповідача не відповідає змісту вимог ЦПК та набуття ТОВ «Українська факторингова компанія» статусу заставодержателя відносно предмета застави - автомобіля марки Hyundai Santa Fe, 2008 року випуску, колір чорний, державний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , ґрунтується на вимогах законодавства.

Також представник позивача зазначив у вказаній відповіді, що посилання відповідача на розпорядження Держмінфіну №231/2009, яке втратило чинність 25.09.2015 року взагалі жодним чином не відноситься до правовідносин між Банком та позивачем, які відбулись у 2016 році, шляхом укладення договору факторингу.

Крім того, 28.03.2019 року представник позивача надав до суду додаткові пояснення (а.с.111), згідно яких зазначив, що посилання відповідача на те, що він станом на 17.03.2014 року в касу банку вніс грошові кошти в розмірі 395 323,00 грн. не підтверджено жодними документами, до справи не долучено квитанції про сплату боргу на підтвердження платежів. Також представник позивача вказав, що законодавчо відсутні підстави щодо неможливості укладання Договору факторингу при наявності арешту на користь першого стягувача, оскільки рішення суду про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором не виконано, тому станом 13.03.2015 року є безспірний факт наявності заборгованості за кредитним договором.

18.04.2019 року відповідач ОСОБА_1 надав до суду додаткові пояснення (а.с.116), посилаючись на те, що предмет застави - автомобіль марки Hyundai Santa Fe, 2008 року випуску, колір чорний, державний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 , вилучений та реалізований ПАТ «УкрСиббанк».

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції вказав, що у відповідності до ст. 392 ЦК України, право власності особи, набуте раніше на законних підставах, підтверджується у випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне у позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Також за змістом ч.1 ст.19 та ч.1 ст. 20 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частинами 6,7 даної статті визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення проводиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу господарського суду або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Статтею 21 вказаного Закону визначено процедуру реалізації заставленого майна, а саме реалізація заставленого майна здійснюється шляхом його продажу на аукціонах (публічних торгах), у тому числі у формі електронних торгів, якщо інше не передбачено договором.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вказав, що виходячи із системного аналізу змісту положень ст.ст.19, 20, 21 Закону України «Про заставу», ст.ст.328, 335, 376, 392 ЦК України у спірних правовідносинах перехід до заставодержателя права власності на предмет застави в судовому порядку може відбуватися за наслідком проведення публічних торгів, оскільки процедура звернення стягнення на предмет застави в судовому порядку регулюється нормами закону та не допускає застосування договірних чи інших умов про перехід права власності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, проводиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави.

При цьому суд правильно вказав, що відповідно до ст. 590 ЦК України, ст.20 Закону України «Про заставу», ст.ст.24-26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачений чіткий порядок такого звернення стягнення на майно шляхом реалізації заставленого майна через проведення публічних торгів.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з даним позовом позивачем обрано спосіб звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання за ним права власності на предмет застави за рішенням суду.

Однак, як вбачається із п.п.8.2, 8.3, Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 08 травня 2008 року (а.с.4-8), сторони передбачили, що звернення стягнення на предмет застави можливе за рішенням суду або шляхом застосування позасудових засобів звернення стягнення.

При цьому сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку.

Більше того, відповідно до п.8.6 вказаного Договору сторони зазначили, що звернення стягнення за рішенням суду здійснюється відповідно до діючого законодавства України.

Таким чином, враховуючи, що вказаний Договір не містить застереження про те, що право власності на предмет застави може перейти до заставодержателя на підставі рішення суду, суд дійшов правильного висновку про неможливість визнання за ТОВ «Українська факторингова компанія» право власності на предмет застави, в даному випадку на автомобіль марки Hyundai Santa Fe, 2008 року випуску, колір чорний, державний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_2 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Р.Д. Громік