Справа № 750/6991/20
Провадження № 2/750/68/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді - Рахманкулової І.П.,

секретаря - Левченко А.С.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення до квартири,

в с т а н о в и в :

14 серпня 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що він не проживає в квартирі з 2017 року без поважних причин.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

Відповідач подав відзив на позов, у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також, 24 вересня 2009 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення до квартири, в якій зазначив, а також у судовому засіданні пояснив, що у належній матері квартирі АДРЕСА_1 він зареєстрований та проживав. Проте, після розлучення батьків, влітку 2017 року він на канікули пішов проживати до батька в квартиру, що належить його бабусі, оскільки з матір`ю став проживати інший чоловік. Коли восени ОСОБА_2 повернувся додому, то в спірній квартирі були змінені замки. Його мати - ОСОБА_4 повідомила, що якщо ОСОБА_2 буде слухатися її співмешканця, то може залишатися проживати, а якщо не буде сприймати її нового чоловіка, то може йти мешкати до батька. Оскільки ОСОБА_2 не сприймав співмешканця матері, не хотів жити з ним і на той час був неповнолітнім, а тому вимушений був йти до батька і жити у квартирі бабусі. Разом з тим, у квартирі матері залишились його особисті речі, адже із собою він нічого не брав, а батько купив йому новий сезонний одяг. Після досягнення повноліття (19 лютого 2020 року) ОСОБА_2 вирішив повернутися жити за місцем своєї реєстрації, але потрапити у квартиру не міг, бо були ще раз змінені замки. Квартиру відчинила невідома жінка і повідомила, що вона проживає у цій квартирі з дозволу власника. Відповідач разом з батьком зайшли у квартиру і побачили, що квартира була майже порожня, меблі з неї вивезені, особистих речей ОСОБА_2 у квартирі не було. З приводу вчинення перешкод у користуванні житлом він звертався до органів поліції з відповідною заявою.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 жовтня 2020 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення до квартири прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 відзив на зустрічний позов не подано.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечувала.

Відповідач та його представник у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти задоволенні первісних позовних вимог заперечували.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також в якості свідка відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи № 750/2555/20, суд встановив наступне.

ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.10.2017 у справі №750/6740/17 розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які є батьками відповідача по первісному позову - ОСОБА_2 .

На підставі договору про поділ майна подружжя від 14.09.2017 ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 10-15, 16-17).

З 10 квітня 2018 року у даній квартирі зареєстровані власник ОСОБА_4 та її діти - ОСОБА_2 , 2002 року народження та ОСОБА_10 , 2005 року народження (а.с. 18).

Відповідно до акту ПП «Техкомсервіс» від 22.06.2020, ОСОБА_2 зареєстрований, але фактично не проживає у вказаній вище квартирі з квітня 2018 року. В акті зазначено, що він виданий для пред`явлення до Управління праці та соціального захисту населення (а.с. 19).

Згідно з актом КП «Новозаводське» ЧМР від 12.02.2020, ОСОБА_2 з 2017 року проживає разом з батьком ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 . В даному акті зазначено, що він дійсний для пред`явлення в комунальні служби, відділ субсидій та соціальних допомог) (а.с. 20).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_2 пояснив, що переживав розірвання стосунків між батьками, а також, враховуючи, що мати стала проживати з іншим чоловіком у спірній квартирі, він вирішив під час літніх канікул у 2017 році проживати з батьком у квартирі бабусі за адресою: АДРЕСА_2 . Перед початком навчального року він повернувся до квартири за місцем своєї реєстрації, але мати йому сказала, що якщо він слухатиметься і сприйматиме її нового чоловіка, то може проживати з нею та її чоловіком, а якщо він не буде чемним із її чоловіком, то може йти жити до батька. ОСОБА_2 вирішив жити у батька, а у квартиру АДРЕСА_1 приходив на Дні народження сестрички та матері, а також на інші свята. ОСОБА_2 суду повідомив, що він завжди хотів спілкуватися з мамою, а вона ні, бо навіть заблокувала його номер телефону, і він не міг їй зателефонувати. Останні півтора року мама жодного разу йому не телефонувала та не цікавилася його життям. Влітку 2020 року мати йому сказала, що він їй не потрібен. Вона разом із сестрою ОСОБА_10 та своїм новим чоловіком виїхали проживати у м. Вінницю. Свідок зазначив, що став повнолітнім у лютому 2020 року, а тому вирішив повернутися жити у квартиру АДРЕСА_1 , враховуючи, що там залишалися його речі. Проте, двері відчинити не зміг, бо був змінений замок у дверях. Він покликав батька, і коли той прийшов, квартиру відчинила незнайома жінка, яка повідомила, що вона живе в цій квартирі з осені 2019 року з дозволу власника і питання щодо вселення сина у квартиру треба вирішувати з власником. Свідок з батьком заходили до квартири і побачили, що всі меблі з квартири були вивезені, його особистих речей у квартирі не було.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду повідомила, що вона проживає в квартирі АДРЕСА_1 з осені 2019 року з дозволу власника квартири - ОСОБА_4 . Свідку відомо, що ОСОБА_4 мала намір продати квартиру, оскільки виїхала на постійне місце проживання в іншу область. Коли заселялася свідок, то в квартирі ніхто не проживав. Влітку 2020 року в квартиру завітали ОСОБА_2 з батьком ОСОБА_6 . Свідок відчинила їм двері, оскільки у них не було ключів від квартири, адже вона змінила замки, бо попередні замки було пошкоджено.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_12 суду пояснив, що проживає у квартирі АДРЕСА_3 , тобто по сусідству. Свідку відомо, що власниця квартири №40 ОСОБА_4 не проживає в цьому житлі, а близько півтора роки чи більше в цій квартирі мешкає інша жінка, конфліктних ситуацій він не чув.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що у 2017 році розлучився з дружиною - ОСОБА_4 , ще до офіційного розлучення перестав із нею проживати, а діти залишилися жити з матір`ю. Приблизно через пів року син попросився до нього, бо в квартиру заселився чужий чоловік, якого не сприймав неповнолітній син. Відповідач проживав разом зі свідком у квартирі матері свідка по АДРЕСА_2 . Проте, коли ОСОБА_4 їздила зі своїм новим чоловіком у Вінницю, син повертався до свого дому, і на той час, поки були відсутні мати та її чоловік, жив у спірній квартирі зі своєю сестрою, діти самі ходили до школи. Батько в цей час також їздив до дітей. У 2019 році ОСОБА_4 переїхала жити в м. Вінницю зі своїм новим чоловіком. Деякий час після від`їзду матері син та донька проживали з батьком у квартирі бабусі, а пізніше, після влаштування на новому місці, бо матері переїхала і донька. Свідку відомо, що на весні 2020 року його син ОСОБА_2 хотів забрати з квартири за місцем реєстрації літні речі, проте, не міг відчинити двері, бо були змінені замки у квартирі.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 191/4535/16-ц.

Згідно з частинами першою, другою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Хоча відповідач відповідно до свого віку і міг у 2017 році самостійно визначати своє місце проживання, але, як він суду пояснив, саме розлучення батьків та намагання сина зберегти тісні відносини з батьком, а також та обставина, що у квартирі матері став проживати її чоловік, з чим не міг змиритися неповнолітній, стало підставою для вибору тимчасового місця проживання. Як пояснив відповідач, в кваритирі залишалися його особисті речі і він повертався у це житло в ті періоди, коли в ньму були відсутні мати та її чоловік.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сам по собі факт не проживання у спірній квартирі неповнолітнього сина, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач до досягнення свого повноліття набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано.

Не сплата дитиною коштів за житлово-комунальні послуги, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

За таких обставин, враховуючи викладене вище, підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом, суд не знаходить.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Після досягнення повноліття ОСОБА_2 намагався вселитися у житло за місцем своєї реєстрації, але не зміг цього зробити, так як в квартирі змінені замки та як встановлено судом, з осені 2019 року в квартирі мешкає ОСОБА_7 , яка допитана в судовому засіданні в якості свідка повідомила, що вселилася до житла з дозволу позивача та підтвердила, що замки від вхідних дверей у спірній квартирі нею були замінені, бо попередні замки були пошкоджені.

Вказаний факт підтверджується також матеріалами перевірки звернень відповідача Чернігівським відділом поліції ГУНП в Чернігівській області (а.с.92-100)

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_2 , будучи неповнолітнім, тяжко сприймаючи розлучення батьків та вселення у житлове приміщення чоловіка позивача, вирішив пожити з батьком у квартирі бабусі, (з його слів такими діями він виразив протест проти сприйняття чужого чоловіка, який став проживати у квартирі) , проте відповідач не втратив свого зв`язку з житлом, в якому проживав з народження, в квартирі залишалися його особисті речі, що ОСОБА_4 не спростовано, а тому після досягнення повноліття він намагався вселитися у квартиру, але не міг цього зробити, бо в квартирі змінені замки та в ній проживає стороння людина, що підтверджено в судовому засіданні належними доказами, а тому суд вбачає підстави для задоволення вимог позивача за зустрічним позовом та вселення його у спірну квартиру.

Проте, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача не чинити перешкод у користуванні житлом, оскільки така вимога позивача не конкретизована та звернена на майбутнє, а суд відповідно до ст.5 ЦПК України захищає вже порушені права у спосіб, визначений законом або договором.

Суд приходить до висновку, що саме шляхом вселення позивача усуваються йому перешкоди у користуванні житлом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) до ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення до квартири - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 840 грн. 80 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 02.02.2021.

Суддя