Дата документу 23.11.2021 Справа № 329/763/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №329/763/21 Головуючий у 1 інстанції: Ломейко В.В.
Провадження № 22-ц/807/3588/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 30 серпня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Чернігівська державна нотаріальна контора Запорізької області, Виконавчий комітет Чернігівської селищної ради Бердянського району Запорізької області про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Чернігівська державна нотаріальна контора Запорізької області, Виконавчий комітет Чернігівської селищної ради Бердянського району Запорізької області про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка є рідною сестрою батька позивача.

За життя ОСОБА_4 набула право власності на дві земельні ділянки, 13,15 га та 15,56 га, які розташовані на території Панфілівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області.

За життя ОСОБА_4 було складено заповіт від 23 грудня 2013 року на ім`я ОСОБА_1 . Заповіт було посвідчено секретарем Панфілівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області Лола О.В.

10 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Чернігівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, 05 жовтня 2019 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій в зв`язку з тим, що ОСОБА_4 в травні 2017 року в Просторівській сільській раді Чернігівського району Запорізької області залишила новий заповіт, яким заповіла вказані вище земельні ділянки іншій особі. Оскільки заповіт від 22 травня 2017 року скасовує попередній заповіт, ОСОБА_1 не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину.

Згодом ОСОБА_1 стало відомо, що заповіт від 22 травня 2017 року, було складено на користь ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що заповіт від 22 травня 2017 року не відповідає волі заповідача, складений з порушеннями вимог щодо його форми та посвідчення, зокрема, вимог Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним заповіт від 22 травня 2017 року, складений ОСОБА_4 та посвідчений секретарем Просторівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області Буяковою Н.М.

Ухвалою Чернігівського районного суду Запорізької області від 30 серпня 2021 року відмовлено у відкритті провадження.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції керувався приписами п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, якими передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами. Так, у провадженні Чернігівського районного суду Запорізької області перебувала цивільна справа № 329/965/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Чернігівська державна нотаріальна контора Запорізької області, Чернігівська селищна рада Чернігівського району Запорізької області про визнання заповіту недійсним, з підстав його підробки та не відповідності волі спадкодавця, оскільки останній, на думку позивача, не міг його підписати на користь сторонньої особи. 21 липня 2021 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено. Рішення набрало законної сили 23 серпня 2021 року.

Суд також зазначив, що при ухваленні вищевказаного рішення, судом окрім встановлення дійсної волі заповідача, була встановлена, зокрема й відповідність оспорюваного заповіту формі, змісту та його посвідчення відповідно до вимог чинного законодавства, тобто вже надано оцінку обставинам, на які посилається позивач як на підставу визнання заповіту недійсним у новому позові.

На вказану ухвалу, посилаючись на неповне дослідження обставин справи ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 30 серпня 2021 року скасувати, та направити справу для розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що з матеріалів справи № 329/965/19 вбачається, що дійсно спір був між тими самими сторонами, про той самий предмет позову, але підставою позову у вказаній справі було те, що позивач вважав підробленим підпис спадкодавця на оспорюваному заповіті. І саме це було предметом дослідження у справі № 329/965/19. Судом з цього приводу було призначено почеркознавчу експертизу та допитані свідки, проте суд не досліджував питання порушення форми та порядку посвідчення оспорюваного заповіту, а тому ці обставини не знайшли свого відображення в судовому рішенні по справі № 329/965/19.

Отже, враховуючи те, що підставою позову у справі № 329/763/21 є саме порушення форми та порядку посвідчення заповіту і ці підстави не були досліджені судом у справі № 329/965/19 ОСОБА_1 вважає, що оскаржувана ухвала є протиправною.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено, що у серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Чернігівська державна нотаріальна контора Запорізької області, Виконавчий комітет Чернігівської селищної ради Бердянського району Запорізької області про визнання заповіту недійсним (справа № 329/763/21).

При цьому, рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним, третя особа Чернігівська державна нотаріальна контора Запорізької області, Чернігівська селищна рада Чернігівського району Запорізької області - відмовлено (справа 329/965/19).

З аналізу змісту рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року вбачається, що правовою підставою для подання позову у справі № 329/965/19 є визнання заповіту недійсним у зв`язку з підробленням на ньому підпису ОСОБА_4 , тобто відсутністю волевиявлення особи на укладення односторонньої угоди.

При цьому, підставою для подання позову у справі, яка переглядається апеляційним судом (справа №329/763/21) про визнання заповіту недійсним є порушення процедури посвідчення заповіту, а тому підстави вказаних позовів є різними, що свідчить про передчасний та помилковий висновок суду першої інстанції про тотожність підстав позову.

Посилання суду першої інстанції в ухвалі про відмову у відкриті провадження на те, що під час розгляду справи № 329/965/19 судом окрім встановлення дійсної волі заповідача, була встановлена, зокрема й відповідність оспорюваного заповіту формі, змісту та його посвідчення відповідно до вимог чинного законодавства, є безпідставними, оскільки в рішенні Чернігівського районного суду Запорізької області від 27 березня 2019 року не відображено факти щодо порядку посвідчення заповіту. Окрім того, ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, в описовій частині рішення по справі № 329/965/19 також відсутні посилання ОСОБА_1 , на порушення форми та порядку посвідчення заповіту.

За таких обставин, суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також судом було допущено порушення норм процесуального права при її постановленні, зокрема п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість Чернігівського районного суду Запорізької області від 30 серпня 2021 року, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права при її постановленні знайшли своє підтвердження при розгляді справи.

Суд апеляційної інстанції погоджується с доводами апеляційної скарги про допущення судом першої інстанції помилки при постановленні ухвали.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії. які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-384, 435 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 30 серпня 2021 року про відмову у відкритті провадження у цій справі - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: