КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/8077/19 Головуючий 1 інстанція - Пінкевич Н.С.
Провадження № 22-ц/824/5044/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

10листопада 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Мостова Г.І.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул Оксана Володимирівна про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

24 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом, де просив суд визнати недійсним договір дарування трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 від 15 лютого 2019 року №708, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусам Києво-Святошинського районного нотаріального округу.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що станом на березень 2017 року ОСОБА_1 , разом з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 надали в позику ОСОБА_2 грошові кошти в рівних частках на загальну суму 4 211 109 грн., термін повернення яких за домовленістю визначено до 31 грудня 2018 року у сумі не менш ніж 3 000 000 грн, та до 30 квітня 2019 у сумі 1 21 109 грн. Проте, ОСОБА_2 умисно ухиляється від виконання зобов`язань. Позивач змушений був 29 жовтня 2018 року звернутися до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Після цього, не бажаючи виконувати свої зобов`язання як позичальника, ОСОБА_2 15 лютого 2019 року уклав договір дарування, належної йому на праві приватної власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на користь своєї матері ОСОБА_3 .

На переконання позивача, укладення вказаного договору дарування є заходом для уникнення відповідальності за невиконання зобов`язань за договором позики в рамках вказаної судової справи, що свідчить про фіктивність цього правочину та є підставою для визнання його недійсним. Спірний договір дарування укладався без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, а отже, є фіктивним, що підтверджується тим, що фактична передача квартири не відбулася, ОСОБА_2 до цього часу зареєстрований та проживає в зазначеній квартирі.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що спір про стягнення коштів за договором позики ще по суті не вирішений, судового рішення по справі не ухвалено. Враховуючи, що за договором позики особа отримує в борг кошти, а позичальник має повернути особі кошти, тому твердження позивача щодо можливості звернення стягнення на майно суд першої інстанції оцінив критично.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, позивач стверджував про порушення його права,у разі задоволенні позову, що відповідачем вчинені дії з метою уникнення виконання рішення та з метою приховування майна. Доказів того, що у відповідача відсутні кошти, щодо неможливості відповідачем виконання судового рішення у судовій справі про стягнення заборгованості, суду першої інстанції подано не було, тому, ці твердження є припущеннями позивача щодо можливого порушення його майбутніх прав укладеним правочином.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року: відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, при цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження доводів щодо порушення його прав внаслідок укладеного оспорюваного правочину.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не врахування правових висновків Верховного Суду при його ухваленні.

При цьому, апелянт просить скасуватизаочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2020 року і ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним оскаржуваний договір дарування квартири.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надходили.

Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенів постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_2 отримав за період з лютого 2014 року по березень 2017 року грошові кошти для поповнення оборотних засобів та розширення виробничої бази ТОВ «Браво» у якому відповідач є власником частки в 51% від ОСОБА_4 у розмірі 1403703 грн., від ОСОБА_1 у розмірі 1403703 грн. та від ОСОБА_5 у розмірі 1403703 грн, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 04 липня 2017 року № 1724 (а.с. 10).

30 травня 2018 року ОСОБА_2 склав розписку про повернення коштів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 у розмірі 4 211 109 грн до 31 грудня 2018 року (а.с. 8).

10 липня 2018 року ОСОБА_2 склав розписку про повернення коштів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 у розмірі 4 211 109 грн у термін до 31 грудня 2018 року у розмірі 3 000 000 грн, у термін до 30 квітня 2019 року у розмірі 1 211 109 грн (а.с. 9).

26 листопада 2018 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. 11-12).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20 вересня 2019 року, ОСОБА_2 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серії та номер НОМЕР_1 виданого 05.06.2008 року (а.с. 16).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13 травня 2019 року ОСОБА_3 є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування серії та номер: 708 , виданого 15.02.2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О. В. (а.с. 17).

При вирішенні зазначеного спору між сторонами суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне правове обґрунтування свого рішення.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК Українидоговір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач обгрунтовував позовні вимоги про визнання недійсними договору дарування, посилався на те, що вказаний правочин є фіктивним, оскільки сторони їх уклали без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, а лише з метою можливого уникнення ОСОБА_2 у майбутньому звернення стягнення на належне йому нерухоме майно на виконання судового рішення про стягнення з нього боргового зобов`язання перед позивачем.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

У справі, яка переглядається, установлено, що договір дарування, укладений 15 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконано, дарунок від дарувальника передано обдарованому, який зареєстрував за собою право власності на це нерухоме майно у встановленому порядку, тобто прийняв у дар спірне майно(а.с. 17).

Установивши, що передбачені договором дарування від 15 лютого 2019 року правові наслідки дійсно настали, сторони цього договору вчинили усі передбачені цим договором дії, виконали його, передавши майно від дарувальника обдарованому, який прийняв дарунок, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору недійсним з підстав фіктивності.

Крім того, суд першої інстанції, на переконання суду апеляційної інстанції, вірно встановив, що позивачем не надано доказів на підтвердження доводів щодо порушення його прав внаслідок укладеного оспорюваного правочину.

Враховуючи встановлені обставини, положення зазначених норм матеріального права, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, дав вірну правову оцінку доказам у справі, а відтак - обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної заяви.

Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, ст.ст.203, 215, 234 ЦК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також неврахування зазначених ним правових висновків Верховного Суду при його ухваленні, з точки зору суду другої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції.

Посилання у апеляційній скарзі на фіктивність договору дарування з тих підстав, що цей правочин укладений з метою приховати своє майно від можливого примусового продажу при виконанні рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики, не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи позивач наявність таких обставин не довів, зокрема, ним не доведено, що станом на момент укладення оспорюваного договору існувало судове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики.

Доводи апелянта про те, що фактична передача квартири не відбулася, не доведено позивачем жодним належним і допустимим доказом.

Інші доводи апеляції, зокрема, що судом першої інстанції не проаналізовано зміст заяви від 04 липня 2017 року, посвідченої в установленому порядку приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, не враховано фактичний розмір грошових вимог до відповідача -1 по справі № 369/13872/18 та факт відчуження останнім всього рухомого та нерухомого майна, з точки зору суду другої інстанції, правового значення для правильного вирішення заявлених апеляційних вимог не мають, а тому - не спростовують законність та обґрунтованість судового рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2020 року.

Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 77-82, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 жовтня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 19 листопада 2021 року.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Г.І. Мостова

Л.П. Сушко