Апеляційне провадження № 22-ц/824/2565/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи 757/12208/20-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

Служба безпеки України в особі Управління Служби безпеки України в Закарпатській області,

Державна фіскальна служба України в особі слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області,

Генеральна прокуратури України в особі прокуратури Закарпатської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Печерського районного суду м. Києва ухваленого 12 жовтня 2020 року, постановлену в приміщенні суду під головуванням судді Волкової С.Я., -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Служби безпеки України в особі Управління Служби безпеки України в Закарпатській області, Державної фіскальної служби України в особі слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Генеральної прокуратури України в особі прокуратури Закарпатської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що протиправністю дій та рішень правоохоронних органів під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000020 від 25.05.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 212 КК України, 14.07.2016 в ході досудового розслідування у вказаному провадженні під час проведення огляду слідчим неподалік розташування відділення № 1 ТОВ «Ін-тайм» (в м. Ужгороді, вул. Лобачевського, 26) вилучено майно (шість тюків з товарами в асортименті).

В подальшому на вказане майно у кримінальному провадженні було накладено арешт. Згідно висновку експертної оцінки, проведеної департаментом податкових та митних експертиз, вартість вилученого майна складала 643 304,30 грн.

16.06.2017 кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

20.07.2017 ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду вирішено майно передати у власність держави. 23.11.2017 за результатами розгляду відповідної скарги ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області скасовано вказану ухвалу слідчого судді, відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про вирішення питання про речові докази, втім питання про повернення такого майна власнику не вирішено.

З огляду на викладене, просив визнати нанесення матеріальної та моральної шкоди внаслідок протиправних дій та бездіяльності Службою безпеки України в особі Управління служби безпеки України в Закарпатській області, визнати нанесення матеріальної та моральної шкоди внаслідок протиправних дій та бездіяльності Державною фіскальною службою України в особі слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, визнати нанесення матеріальної та моральної шкоди внаслідок протиправних дій та бездіяльності Генеральною прокуратурою України в особі прокуратури Закарпатської області, стягнути з Держави Україна шляхом списання із єдиного рахунку Державної казначейської служби України 643 304,30 грн матеріальної шкоди та 415 634,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та, вказуючи на порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд не встановив фактичних обставин справи, характеру спірних правовідносин, вирішивши, що предметом доказування у вказаній справі є протиправні дії та бездіяльність посадових осіб відповідачів, а тому не вказав, на підставі яких нормативно-правових актів виправдовуються дії відповідачів по справі стосовно привласнення собі вилученого у нього майна, і в якому правовому статусі перебуває у володінні відповідачів вилучене у нього таке майно.

Вважає, що надав беззаперечні докази доведеності факту того, що відповідачами без правових підстав був позбавлений права на своє майно, вартість якого складає 643 304,30 грн.

Через позбавлення права володіти та розпоряджатися вказаним майном йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає душевних стражданнях.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи в порядку ст. 360 ЦПК України не подано.

В судовому засіданні представник СБУ Ярко О.Ю. заперечував проти доводів апеляційної скарги. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив проводити розгляд справи у його відсутність.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належно.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положенням ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Частиною 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода може полягати у: 1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , звертаючись із вимогами про стягнення з Держави Україна шляхом списання із єдиного рахунку ДКСУ 643304,30 грн. матеріальної шкоди та 415 634,00 грн. моральної шкоди надав до суду в якості письмових доказів копії: витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0000020 від 25.05.2016, висновку т.в.о.начальника Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області від 30.07.2016 по зверненню ОСОБА_1 , клопотання слідчого у кримінальному провадженні № 0000020 від 25.05.2016 на адресу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду про арешт майна, ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 18.07.2016 у справі № 308/7224/16-к, ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 14.09.2016 у справі № 308/7224/16-к, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 11.04.2017, постанови старшого слідчого слідчої групи у кримінальному провадженні № 0000020 про закриття кримінального провадження, висновку Ужгородського відділу з питань експертиз та досліджень Департаменту податкових та митних експертиз Державної фіскальної служби № 102 від 08.07.2017, ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 23.11.2017 у справі № 308/7224/16-к, листів Управління СБУ в Закарпатській області на адресу начальника слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області № 58/14-2152 від 14.07.2016, т.в.о.начальника Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області на адресу начальника слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області № 27876/106/25/1-2016 від 19.07.2016, начальника слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області на адресу т.в.о.начальника Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області № 1767/10/07-16-23-02-05 від 21.07.2016, т.в.о.начальника Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області на адресу ОСОБА_1 від 30.07.2016, ОСОБА_1 на адресу Управління СБУ в Закарпатській області від 14.03.2017, від 04.04.2017, від 05.06.2017, від 01.08.2017, від 08.08.2017, від 04.06.2019 , від 20.06.2019, від 09.01.2020, Управління СБУ в Закарпатській області на адресу ОСОБА_1 № 58/14-В-4пі/1260/25 від 21.03.2017, Управління СБУ в Закарпатській області на адресу ОСОБА_1 № 14/К-8ПІ/1398/25 від 07.04.2017, СБУ на адресу ОСОБА_1 № 16/К-5-П/39/2114 від 04.05.2017, № К-141/115 від 04.07.2017, № К-200/115 від 09.08.2017, Управління СБУ в Закарпатській області на адресу ОСОБА_1 № 58/14-К-17пі/2747/25 від 11.08.2017, Управління СБУ в Закарпатській області на адресу ОСОБА_1 № 58/14-К-143-1786пі-25 від 13.06.2019, Управління СБУ в Закарпатській області на адресу ОСОБА_1 № 58/14/К-156/2055/25 від 12.07.2019, Управління СБУ в Закарпатській області на адресу ОСОБА_1 № 58/16/К-195/2883/25 від 16.08.2019, Управління СБУ в Закарпатській області на адресу ОСОБА_1 № 58/14-К-341/4030/25 від 11.12.2019, Управління СБУ в Закарпатській області на адресу ОСОБА_1 № 58/3/К-4/234/25 від 15.01.2020, ГУ ДФС у Закарпатській області на адресу ОСОБА_1 № 2085/10/07-16-23-02-05 від 02.09.2016, ОСОБА_1 на адресу слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області від 05.09.2016, від 25.10.2016, від 14.01.2020, від 28.01.2020, від 04.03.2020, старшого слідчого з особливо важливих справах слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Закарпатській області на адресу ОСОБА_1 № 2381/23 від 17.10.2016, ГУ ДФС у Закарпатській області на адресу ОСОБА_1 № 15/К/07-16-23-02-04 від 20.01.2020, ОСОБА_1 на адресу прокурора Закарпатської області від 27.02.2017, прокурора Закарпатської області на адресу ОСОБА_1 № 04/-760-15 від 06.04.2017.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, надані позивачем до позовної заяви з метою доведення протиправних дій та бездіяльності посадових осіб Служби безпеки України в особі Управління служби безпеки України в Закарпатській області, Державної фіскальної служби України в особі слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Генеральної прокуратури України в особі прокуратури Закарпатської області копії листів, адресованих органам служби безпеки, державної фіскальної служби, прокуратури, відповіді цих органів на відповідні звернення не є належними та допустимими доказами у відповідності до положень статей 76, 77 ЦПК України протиправних дій та бездіяльності посадових осіб Служби безпеки України в особі Управління служби безпеки України в Закарпатській області, Державної фіскальної служби України в особі слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000020 від 25.05.2016.

При цьому, встановлення правомірності та/або неправомірності дій та/або бездіяльності органів досудового розслідування у кримінальному провадженні у порядку, визначеному ЦПК України, не передбачено.

Таким чином, позивач не надав суду доказів на підтвердження визнання відповідних дій та бездіяльності неправомірними.

При цьому, у суду відсутні підстави для надання власної оцінки таким діям або бездіяльності, оскільки це функція судового контролю органів, що здійснюють досудове розслідування.

Встановивши, що позивач не довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди, причинний зв`язок між діями посадових осіб Служби безпеки України та настанням тих негативних наслідків, про які вказує позивач, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування шкоди у зв`язку з його недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не визначився з мотивами, з яких була подана позовна заява до суду, спростовуються змістом оскаржуваного рішенням суду, з якого вбачається, що судом належним чином встановлені фактичні обставини та надана мотивована оцінка кожного аргументу щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 був безпідставно позбавлений права власності на належне йому майно також не знайшли свого підтвердження під час перегляду судового рішення в апеляційній інстанції, оскільки факт належності позивачу такого майна на праві власності не доведений.

Як встановлено судом, у липні 2016 року оперативним підрозділом Управління служби безпеки України виконувалось доручення слідчого Державної фіскальної служби у кримінальному провадженні № 0000020 від 25.05.2016; за результатами в Управлінні служби безпеки України було підготовлено відповідний лист №58/14-2152 від 14.07.2016 на адресу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, у якому йшлося про те, що в ході проведення оперативних заходів на виконання доручення слідчого у кримінальному провадженні № 0000020 від 25.05.2016 отримано певну інформацію, у тому числі про те, що у відділенні № 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін-тайм» (в м. Ужгороді, вул. Лобачевського, 26) зберігаються інші товари, упаковані в тюки, які були незаконно ввезені на митну територію України.

В контексті змісту вказаного листа йшлося лише про отримання оперативної інформації про незаконне ввезення тюків з товарами на митну територію України та їх зберігання у цьому відділенні, в листі не було зазначено про які саме тюки і товари йшлося та про осіб-власників відповідних товарів, йшлося виключно про місце зберігання товарів, що були незаконно ввезені на митну територію України, а також про спосіб їх пакування; відомостей про зберігання у вказаному відділенні товарів, які належать чи можуть належати саме ОСОБА_1 , та/або про попереднє незаконне ввезення таких (належних ОСОБА_1 ) товарів на митну територію України лист не містив.

14.07.2016 в період з 16:45 год. по 17:45 год. в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000020 від 25.05.2016 старшим слідчим в особливо важливих справах слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області за участю співробітника Управління служби безпеки України та співробітника Головного управління Державної фіскальної служби, в присутності двох понятих проведено слідчу дію (огляд), про що слідчим Державної фіскальної служби складено відповідний протокол. Згідно такого протоколу огляду вбачається, що шість тюків з товарами на час їх вилучення знаходились на двох дерев`яних піддонах, розташованих на проїжджій частині на відстані близько 10 метрів праворуч від входу до складу зазначеного відділення Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін-тайм». Також у протоколі зазначено, що на момент проведення огляду власника тюків не встановлено, у зв`язку з чим шість тюків вилучено слідчим Державної фіскальної служби до вирішення питання по суті. Після вилучення на вказані тюки з товарами слідчим суддею за клопотанням слідчого Державної фіскальної служби накладено арешт, а при закритті кримінального провадження слідчим було ініційовано питання щодо передачі такого майна у власність держави.

Встановлено також, що на неодноразові звернення ОСОБА_1 на адресу Управління служби безпеки України з питань надіслання листа №58/14-2152 від 14.07.2016 та вилучення зазначеного вище майна у кримінальному провадженні Управління офіційно зверталось на адресу Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області листами про надання відомостей про суті порушених заявником питань; згідно листа-відповіді Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області № 17318/10/07-16-23 від 06.08.2019 з метою встановлення приналежності ОСОБА_1 майна, що знаходилось у вилучених тюках, останньому слідчим було скеровано відповідний запит від 17.10.2016 в порядку статті 93 КПК України, а також його викликано до слідчого на допит як свідка, однак за період досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000020 від 25.05.2016 жодних документів про підтвердження належності вилученого майна ОСОБА_1 на адресу слідчого не надав, за викликом слідчого на допит не з`явився.

З огляду на викладене, звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 не було доведено підстав для відшкодування відповідачами матеріальної шкоди. Також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому відповідачами моральної шкоди, а також її розміру.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, апеляційний суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Згідно з рішенням у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» ). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих сторонами письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: