Справа № 204/1523/21
Провадження № 2/204/1070/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мащук В.Ю.,

при секретарі Максименко Я.О.,

за участю представника позивача адвоката Чередник І.О.,

за участю представника відповідача адвоката Шевкової К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати недійсною умову про зобов`язання ОСОБА_1 сплатити 6 процентів в місяць за користування позиченою сумою у розмірі 200000 грн. у договорі позики між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , оформленому від дати 19 лютого 1999 року, як такої, що не відповідає вимогам закону.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 березня 2019 року відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника - адвоката Журікової Ірини Вікторівни цінним листом (поштова квитанція № 014 від 28.03.2019 р.) направив за місцем проживання позивача вимогу про повернення позики, яку позивач отримав 31.03.2019 року.

Згідно з вказаною вимогою про повернення позики від імені ОСОБА_2 позивача було повідомлено про наступне: «19.02.1999 році між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір позики, згідно якого передано в позику гроші в розмірі 200 000 грн. (двісті тисяч). Позичальник зобов`язаний повернути суму займу та шість відсотків від вказаної суми за кожен місяць користування коштами». Позикодавець просив протягом тридцяти днів від дня пред`явлення цієї вимоги, але не пізніше 25.04.2019 року повернути кошти в розмірі 200000 грн. та відповідні відсотки зручним засобом, готівковим або безготівковий. У разі невиконання вказаної вимоги, зазначив, що вимушений буде звернутися до суду з позовом про стягнення суми позики, відсотків, вартості послуг адвоката та судові витрати».

Разом з вимогою про повернення позики позивачу було надіслано копію розписки, згідно якої, зокрема, ОСОБА_1 зобов`язувався повернути ОСОБА_2 суму позики у розмірі 200000 грн. та 6 % річних від суми позики за кожен місяць користування коштами.

Позивач вважає, що умови договору позики, на який посилається відповідач ОСОБА_2 , про повернення шести процентів від суми позики 200 000 грн. підлягають визнанню недійсними, як такі що не відповідають вимогам закону на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, ця умова повинна бути визнана недійсною в судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, які зазначені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 19.02.1999 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 гроші в сумі 200000 грн. Зобов`язувався повернути суму позики та шість відсотків від зазначеної суми за кожен місяць користування грошима (арк.с.11).

25.03.2019 року адвокат Журікова І.В., яка діяла в інтересах ОСОБА_2 направила на адресу позичальника ОСОБА_1 вимогу про повернення позики у сумі 200000 грн. та шість відсотків річних від вказаної суми за кожен місяць користування коштами, протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги, але не пізніше 25.04.2019 року (арк.с.10).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦК УРСР в редакції 1963 року за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Відповідно до ст. 170 ЦК УРСР в редакції 1963 року проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх

дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК).

Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена.

У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК Укрaїни Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності;

Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК Укрaїни до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 3 жовтня 1997 року № 4-зп надано роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. Важливим є те, що Конституційний Суд України використав поняття «прийняття акта», а не набрання чинності, оскільки бувають випадки суттєвого розходження в часі цих двох юридичних фактів стосовно однопредметних актів.

Залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма), шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, до правовідносин, які виникли підлягає застосуванню нормативно правовий акт, який діяв саме на час виникнення правовідносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновку сформульованого Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 року у справі 820/5348/17, розпочатий процес реалізації права за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу законом (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правової визначеності.

Таким чином, оскільки за діючим на час укладення сторонами договором позики від 19.02.1999 року законодавством, встановлення процентів по грошових зобов`язаннях між фізичними особами не допускалось, то обов`язок ОСОБА_1 за договором позики сплатити 6% від суми позики за кожен місяць користування не виник, так як на момент складення договору позики у формі розписки, не був передбачений діючим законодавством (ЦК УРСР в редакції 1963 року), а тому не продовжує існувати з набранням чинності 01 січня 2004 року ЦК України 2003 року.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд на підставі всебічного вивчення поданих доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання недійсною умову договору позики про сплату 6 % в місяць від суми позики, є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи вимоги позивача про стягнення на його користь витрат на правничу правову допомогу, суд приходить до висновку, що в цій частині вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розуміють: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, на підтвердження витрат на правничу допомогу було надано ордер серії ДП № 1071/0225.

Таким чином, позивачем не надано достатніх та допустимих доказів, в повному обсязі, на підтвердження понесених витрат, а саме: договір про надання правової допомоги, акту приймання-передачі виконаних робіт, платіжного документу, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, відповідно до яких заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Таким чином, позивачем не доведено, що ним понесені витрати на правову допомогу в сумі 43920 грн., а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у сумі 908 грн.

Розглядаючи вимоги представника відповідача про стягнення на користь відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу у сумі 30000 грн., суд приходить до висновку, що дана вимога задоволенню не підлягає, так як позовні вимоги позивача задоволені.

На підставі викладеного, керуючись ст. 58 Конституції України, ст.ст.48,170, 374 ЦК УРСР, Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК Укрaїни, ст.ст.2,4,5,10,11,12,13,76-81, 137, 141,211,223,247,258,259,263-268, 352,354, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину задовольнити частково.

Визнати недійсною умову договору позики від 19 лютого 1999 року про сплату шести відсотків в місяць від суми позики за користування позиченою сумою в розмірі 200000 грн., укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Ю. Мащук