ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/675/21 Справа № 296/1182/20 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу , -
ОСОБА_1 ,

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною шести років, -
ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною шести років (а.с. 1-5).
Позов обґрунтовано тим, що 26 квітня 2004 року виконавчим комітетом Гвардійської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, актовий запис № 13. Від даного шлюбу вони мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час, вона з відповідачем не підтримують шлюбні відносини, проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Їх син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має вроджені проблеми зі здоров`ям, йому встановлено діагноз: синдактилія, вроджений гідронефроз третьої стадії, стеноз лівого сечовода (оперований у 3,5 місячному віці), вторинний хронічний пієлонефрит, рецидивуючий ринофаринготрахеїт (1 раз в 1-1,5 місці). У зв`язку з цим діагнозом, лікарською консультативною комісією прийнято рішення про потребу дитини у домашньому догляді. Позивач зазначила в заяві, що до прийняття вищезазначеного рішення лікарською консультативною комісією вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, але та коли сину виповнилося три роки, з урахуванням його потреби у домашньому догляді, відпустка по догляду за дитиною була продовжена та в подальшому буде продовжуватися кожні шість місяців до досягнення сином шести років. Позивач зазначила, що відповідач матеріальної допомоги на її утримання, як дружини не надає, він є працездатним, фізично здоровим, на його утриманні перебуває їх малолітній син, а також повнолітня донька від першого шлюбу. Вважає, що відповідач ОСОБА_3 може надавати матеріальну допомогу на її утримання.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2020 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання, у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, починаючи з 07 лютого 2020року і до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шести років, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати в сумі 840,80 грн.
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (а.с. 63-66).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дружині та дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини відповідно до вимог ст. 272 СК України в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, починаючи з 07 лютого 2020 року і до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шести років.
Не погодившись з таким рішенням, особа, яка не брала участі у розгляді справи ОСОБА_1 , звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що спірне рішення зачіпає її права (а.с. 78-85).
Судом встановлено, що 26 квітня 2004 року виконавчим комітетом Гвардійської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , актовий запис № 13. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 було присвоєне прізвище ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб /а.с. 8/.
Від даного шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис № 182 зроблено 02 лютого 2017 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області /а.с. 9/.
Встановлено, що дитина проживає разом з позивачем.
Згідно витягу з наказу № 261 командира військової частини НОМЕР_1 від 24 грудня 2019 року, старшому солдату військової служби за контрактом позивачу ОСОБА_2 продовжено відпустку по догляду за дитиною з 28 січня 2020 року по 28 липня 2020 року на підставі довідки про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді від 26 листопада 2019 року /а.с. 13/.
Відповідно до витягу з наказу № 107 командира військової частини НОМЕР_1 від 01 червня 2020 року, старшому солдату військової служби за контрактом позивачу ОСОБА_2 продовжено відпустку по догляду за дитиною з 28 липня 2020 року по 28 травня 2021 року на підставі довідки про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді № 18 від 25 травня 2020 року /а.с. 44/.
Як вбачається з медичних документів: обмінної картки пологового будинку від 03.02.2017 року, довідки МЦ «Актив-Мед», малолітньому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлено діагноз: синдактилія, вроджений гідронефроз третьої стадії, стеноз лівого сечовода (оперований у 3,5 місячному віці), вторинний хронічний пієлонефрит, рецидивуючий ринофаринготрахеїт (1 раз в 1-1,5 місці).
Згідно статті 84 СК України - дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.
Таким чином, чинне законодавство надає позивачу право на своє утримання від батька дитини, яка проживає разом з нею, має захворювання та потребує у домашньому догляді.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2020 року, ОСОБА_1 , яка є донькою відповідача, вказує на те, що вказаним рішенням порушено її права та інтереси, як особи, яка має також право на своє утримання від відповідача у зв`язку з продовженням навчання.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції задовольняючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на її утримання врахував ту обставину, що у відповідача по справі ОСОБА_3 також на утриманні перебувають діти, малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та повнолітня дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 65).
Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
ОСОБА_1 скористалась своїм правом передбаченим ст. 199 СК України та звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на її утримання в зв`язку із продовженням навчання. Вказане право ОСОБА_1 було захищене постановою Сумського апеляційного суду, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на її утримання в зв`язку із продовженням навчання в розмірі 1/6 частини його заробітку (доходу), починаючи стягнення з моменту подання позовної заяви і до закінчення навчання, тобто до 31.08.2020 року.
Також, колегія суддів хоче зауважити, що згідно вищевказаного рішення стягнення аліментів З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліментів на її утримання в зв`язку із продовженням навчання було припинено з 01.09.2020 року.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалось, оскаржуване рішення будь-яких обов`язків для ОСОБА_1 не містить.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права». Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
Згідно ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).
Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).
Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).
Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).
Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.
Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст. 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Верховний Суд в своїй постанові від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17 наголошує на тому, що судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.
Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі № 916/914/19.
З огляду на обставини справи, зміст наведених норм процесуального законодавства, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , яка не брала участі у розгляді справи та подала апеляційну скаргу, не надала належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження того, що оскаржуваним рішенням у розумінні положень ст. 352 ЦПК України вирішено питання про її права та інтереси.
За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2020 року розгляду по суті не підлягає, а апеляційне провадження по ній підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 362, 367 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною шести років.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Ухвала суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров