Справа № 462/5712/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2557/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника боржника ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року в складі судді Палюх Н.М. у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Петруся Ігоря Богдановича, заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_3 та боржник ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване у встановленому законом порядку,-

встановив:

У квітні 2021 року приватний виконавець Петрусь І.Б. звернувся до суду з поданням, в якому просив звернути стягнення на нерухоме майно: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яке не зареєстровано у встановленому законом порядку за боржником ОСОБА_2 , для виконання ОСОБА_2 зобов`язань за виконавчими листами у справі № 462/5712/16, виданими 07 жовтня 2020 року Залізничним районним судом м. Львова.

Подання обгрунтовує тим, що на виконанні у нього перебуває виконавче провадження АСВП № 63300706 з виконання виконавчого листа № 462/5712/16, виданого 07 жовтня 2020 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5000 євро, що на день відкриття виконавчого провадження згідно курсу НБУ складає 166699 гривень 47 коп. У добровільному порядку боржник суми боргу не повертає. Згідно інформації з Державного рестру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за ОСОБА_2 зареєстровано ряд об`єктів нерухомого майна, в тому числі і 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно інформації, наданої Сьомою Львівською державною нотаріальною конторою, 11.07.2018 заведено спадкову справу № 157/2018 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі заяви про прийняття спадщини, поданої ОСОБА_2 11.07.2018. До складу спадкового майна входить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину не видавалося, у зв`язку із відсутністю заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Приватний виконавець вважає, що боржник ОСОБА_2 прийняла спадщину за померлим ОСОБА_4 , проте майно - 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 не було зареєстроване у встановленому законом порядку, що у свою чергу перешкоджає фактичному виконанню рішення суду.

У зв`язку з наведеним та на підставі ст.440 ЦПК України, просив подання задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Петруся Ігоря Богдановича, заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_3 та боржник ОСОБА_2 про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване у встановленому законом порядку задоволено.

Звернуто стягнення на нерухоме майно: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яке не зареєстровано у встановленому законом порядку за боржником ОСОБА_2 , для виконання ОСОБА_2 зобов`язань за виконавчими листами у справі № 462/5712/16, виданих 07 жовтня 2020 року Залізничним районним судом м. Львова.

Ухвалу суду оскаржила представник ОСОБА_1 , вважає, що така постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, не містить належного обґрунтування.

Зазначає, що суд надав перевагу положенням процесуального закону перед положеннями Цивільного кодексу Укарїни, оскільки у відзиві на подання боржник ОСОБА_2 зазначала, що відповідно до ст. 1282 ЦК України, суд звертає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям в натурі, лише за позовом кредиторів.

Покликаючись на хронологію спірних правовідносин та прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті свого брата ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначає, що спеціальний спосіб захисту прав та інтересів кредитора щодо стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців у межах вартості отриманої спадщини та за рахунок спадкового майна, визначений ст. 1282 ЦК України.

Зокрема, вважає, що у Цивільному кодексі України в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними інтересами спадкоємців боржника, який полягає у тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи, при цьому спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Оскільки ОСОБА_2 відповідає перед кредитором свого спадкодавця в межах вартості та складу спадкового майна, на таке може бути звернуто стягнення судом за позовом кредитора ОСОБА_3 , однак останній з позовом до суду не звертався.

Вважає, що задовольняючи подання, суд першої інстанції не правильно застосував положення ЗУ «Про виконавче провадження» та ст. 1282 ЦК України, оскільки звернення стягнення на всю квартиру за боргами спадкодавця, відповідальність за якими для спадкоємців обмежується вартістю успадкованого майна, у даному випадку вартістю 1/3 частини квартири, є порушенням цих норм.

Просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2021 рокута прийняти нову постанову про відмову у задоволенні подання.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника боржника ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 07 лютого 2018 року визначено частку боржника ОСОБА_4 в розмірі 1/3 ідеальної частки у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності. Після його смерті спадщину прийняла ОСОБА_2 , однак не зверталася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцва про право на спадщину, тобто у встановленому законом порядку не зареєструвала своє право власності на вказане нерухоме майно.

Врахувавши позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2020 року, справа № 676/1314/19, суд не взяв до уваги покликання представника боржника на те, що положеннями статті 1282 ЦК України передбачено, що суд звертає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям в натурі, лише за позовом кредитора, при цьому виходячи із того, що ОСОБА_2 належить 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , однак право боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, що перешкоджає виконанню судового рішення, суд прийшов висновку, що подання приватного виконавця підлягає задоволенню в повному обсязі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

За змістом частини 5 ст. 12 ЦПК України на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова 28 січня 2020 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року, справа № 462/5712/16 задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за договором позики.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) євро та 1391 грн. 36 коп судового збору (т. 2 а.с. 75-81).

На виконання вказаного судового рішення Залізничний районний суд м. Львова видав 07 жовтня 2020 року два виконавчих листи № 462/5712/16 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вищевказаних сум.

На підставі виконавчого листа № 462/5712/16, виданого 07 жовтня 2020 року Залізничним районним судом м. Львова, приватний виконавець Петрусь І.Б. 13.10.2020 відкрив виконавче провадження ВП № 63300706 (т. 2 а.с. 99).

Постановою від 13 жовтня 2020 приватний виконавець Петрусь І.Б. наклав арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми сттягнення з урахуванням виконавчого збору 183439,02 грн. (т. 2 а.с. 101).

Цього ж дня приватний виконавець Петрусь І.Б. наклав арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках боржника ОСОБА_2 у межах суми сттягнення з урахуванням виконавчого збору 183439,02 грн. (т. 2 а.с. 108).

Зазначені процесуальні рішення приватного виконавця були надіслані усім учасникам виконавчого провадження.

Натомість, у ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем Петрусь І.Б. встановлено, що боржник ОСОБА_2 доходів не отримує, коштів на рахунках в банківських установах не має, відсутні дані про реєстрацію за ОСОБА_2 транспортних засобів (т. 2 а.с. 104-106, 117-127).

Встановивши, що боржник ОСОБА_2 уклала оплатні договори оренди з ТзОВ «Сігнет-Центр», постановою від 22 січня 2021 приватний виконавець Петрусь І.Б. звернув стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 , що отримує дохід у цьому товаристві у розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу 183439,02 грн. (т. 2 а.с. 157).

Так, з боржника ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_3 стягнуто грошові кошти в сумі 631,22 грн.

В свою чергу, згідно інформації з Державного рестру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.04.2021, за ОСОБА_2 зареєстровано на праві спільної часткової власності 2/3 частки трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,2 кв.м. (т. 2 а.с. 107-108).

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 07 лютого 2018 року, постановленою в межах примусового виконання виконавчого листа № 462/5712/16-ц виданого 14 червня 2017 року Залізничним районним судом міста Львова про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики у розмірі 5000 євро, що в еквіваленті до національної грошової одиниці України за офіційним курсом НБУ на момент подання позову становить 139136 грн. 00 грн. та 1391 грн. 36 коп. суму сплаченого судового збору, задоволено подання державного виконавця про визначення частки майна боржника та визначено частку боржника ОСОБА_4 в розмірі 1/3 ідеальної частки у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

З відповіді Сьомої Львівської державної нотаріальної контори від 09.04.2021, вбачається, що 11.07.2018 Сьома Львівська державна нотаріальна контора завела спадкову справу № 157/2018 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини, поданої 11.07.2018. До складу спадкового майна входить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину не видавалося, у зв`язку із відсутністю заяви про видачу такого (т. 2 а.с. 111).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 та успадкувала 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , однак у встановленому законом порядку не зареєструвала своє право власності на вказане нерухоме майно, оскільки не зверталася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцва про право на спадщину.

Алгоритм дій державного або приватного виконавця про вирішенні питання про звернення стягнення на майно боржника, в тому числі право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, визначено ЦПК України, Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Законом України «Про виконавче провадження».

Зокрема, питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця (ст. 440 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 1, 2 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 1 статті 48 Закону встановлено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Згідно з частинами 3, 4 статті 50 Закону у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі, якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Відповідно до частини десятої статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 лютого 2020 року у справі № 676/1314/19.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 належить 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , право на яку вона набула у порядку спадкування, при цьому право боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, що перешкоджає виконанню судового рішення, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що подання приватного виконавця є підставним, а відтак підлягає задоволенню.

Оскільки звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна, при цьому приватний виконавець повідомляв боржника про початок виконавчих дій та щодо перевірки її майнового стану, протилежного судом не встановлено, виконавцем не допущено порушення прав боржника у виконавчому провадженні шляхом звернення до суду з відповідним поданням.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд надав перевагу положенням процесуального закону перед положеннями Цивільного кодексу України, оскільки боржник звертала увагу на те, що суд звертає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям в натурі, лише за позовом кредиторів, колегія суддів враховує, що звернення приватного чи державного виконавця із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, є власне способом виконання рішення суду про стягнення заборгованості із боржника за рахунок майна такого боржника, яке не було зареєстроване у встановленому законом порядку, що перешкоджає фактичному виконанню рішення суду.

Таким чином, враховуючи обов`язок спадкоємця задовольнити вимоги кредитора спадкодавця в межах вартості майна, одержаного у спадщину, та неможливість приватного виконавця виконати рішення суду про стягнення заборгованості із спадкоємця боржника у зв`язку із відсутністю державної реєстрації права власності на спадкове майно за спадкоємцем, колегія суддів погоджується із підставністю подання та його обгрунтованістю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не є та на висновки суду не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 листопада 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк