Постанова

Іменем України

25 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 638/7196/19

провадження № 61-1426св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 ,

відповідач - Департамент реєстрації Харківської міської ради,

третя особа - Акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради, яка підписана представником Тарасовою Світланою Василівною, на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року у складі судді Семіряд І. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року позивачі звернулись з позовом про відновлення порушеного права шляхом скасування рішення Департаменту реєстрації Харківської міської ради про зняття з реєстрації та зобов`язання відповідача відновити реєстрацію місця проживання.

Позовна заява мотивована тим, що вони були зареєстровані та постійно проживають за адресою АДРЕСА_1 .

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до відділу реєстрації місця проживання стосовно отримання нового паспорту, де було повідомлено, що 19 липня 2018 року вона та всі інші зареєстровані в квартирі особи зняті з реєстраційного обліку.

ОСОБА_1 надала заяву про скасування рішення, проте Департамент реєстрації відмовив у задоволенні її заяви.

Позивачі зазначають, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 листопада 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка дії в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , про виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_2 були залишені без задоволення, тобто судом підтверджено право користування позивачів вказаною квартирою.

Позивачі просили:

зобов`язати Департамент реєстрації Харківської міської ради Харківської області скасувати рішення від 19 липня 2018 року про зняття позивачів з реєстрації,

зобов`язати відповідача відновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, третя особа - АТ КБ «ПриватБанк» про відновлення порушеного права задоволено.

Скасовано рішення Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 19 липня 2018 року про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , малолітньої дитини ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Департамент реєстрації Харківської міської ради відновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , малолітньої дитини ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зробив висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що дії відповідача щодо зняття позивача з реєстрації місця проживання, які здійснювалися за заявою власника житла без відповідного рішення суду про примусове виселення зазначених осіб/ про позбавлення права власності на житлове приміщення/про позбавлення права користування житловим приміщенням/про виселення є протиправними.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У січні 2021 року Департамент реєстрації Харківської міської подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Тарасовою С. В., у якій просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції послався на норму статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» в застарілій редакції, яка не передбачала як самостійну підставу для зняття з реєстрації місця проживання особи надходження до органу реєстрації документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. З моменту внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності АТ КБ «ПриватБанк» набув право приватної власності на квартиру у повному обсязі, тому має повне право розпоряджатися нею на власний розсуд. Отже АТ КБ «ПриватБанк» було наділено правом звернутися до відділу реєстрації із заявою та необхідним документами щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та членів її родини. Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц у разі припинення прав власності на будинок, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів сім`ї колишнього власника.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2021 рокукасаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», яка підписана представником Криловою О. Л., повернуто.

Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року поновлено Департаменту реєстрації Харківської міської ради строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі № 712/4018/20, витребувати справу з суду першої інстанції.

У березні 2021 року справа № 712/4018/20 надійшла до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 10 лютого 2020 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_4 постійно проживають за адресою АДРЕСА_1 , за цією ж адресою було зареєстровано їх місце проживання.

19 липня 2018 року АТ «КБ «ПриватБанк» звернулось з заявою до відділу реєстрації місця проживання в Основ`янському районі міста Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади міста Харкова та електронного урядування Департаменту реєстрації Харківської міської ради, у якій, відповідно до абзацу 9,10 пункту 26 Правил реєстрації місця проживання затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року № 207, просило зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 з адреси АДРЕСА_1 , за якою знаходиться житло, яке належить заявнику на праві власності, що підтверджується договором іпотеки № 2770 від 10 липня 2008 року, у зв`язку з наявністю підстав для припинення права користування житловим приміщенням вказаними особами.

Згідно відповіді Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 27 вересня 2018 року за вих. № 3440/0/50-18 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зняті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , 19 липня 2018 року на підставі заяви нового власника житла у зв`язку з наявністю підстав для припинення права користування житловим приміщенням, а саме, у зв`язку з його відчуженням, відповідно до пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що квартира АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки, зареєстрована за ПАТ «КБ «ПриватБанк».

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 листопада 2016 року у справі № 641/13090/14-ц, зокрема, позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 про виселення з квартири АДРЕСА_2 залишено без задоволення.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням (стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року по справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20) зроблено висновок, що: «суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання. Скасовуючи рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що чинне законодавство не забороняє новому власнику звернутися до відповідного органу реєстрації з заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи з наданням відповідних документів, які свідчать про припинення підстав на право користування такою особою житловим приміщенням чи відчуження житла. Такі висновки суду апеляційної інстанції спростовуються наведеними нормами законодавства. При цьому, посилання суду апеляційної інстанції про наявність у позивача на праві власності іншого житла ніяким чином не впливає на правомірність дій відповідача щодо зняття останнього із реєстрації місця проживання за відсутності його особистої заяви або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: «відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). Задовольняючи позовні вимоги про визнання дій Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради щодо зняття з реєстрації місця проживання протиправними, поновлення реєстрації та вселення позивачів до квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції зробили правильний висновок про те, що судового рішення про позбавлення позивачів житла, не існує, що виключає можливість зняття з реєстрації. Доводи касаційної скарги про те, що банк є власником квартири, а позивачами не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про законність обмеження банку у володінні та користуванні квартирою, є необґрунтованими, оскільки у банку не було законних підстав для примусового виселення та зняття з реєстраційного обліку позивачів».

Суди встановили, що зняття з реєстрації позивачів відбулось з порушенням їхніх прав на житло, а під час судового розгляду не встановлено правових підстав для позбавлення позивачів права користування спірним будинком та відсутні підстави для зняття з реєстрації місця проживання позивачів.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що банк є власником квартири, тому має повне право розпоряджатися нею на власний розсуд, в тому числі, звертатися з заявою про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, оскільки у банку не було законних підстав для примусового виселення та зняття з реєстраційного обліку позивачів.

Аргументи касаційної скарги про те, що стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» застосована судом в старій редакції, що діяла станом на 01 січня 2011 року і яка втратила чинність, спростовуються змістом судових рішень.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки такі висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 755/14304/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі № 615/1011/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2021 року в справі № 757/36194/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2021 року у справі № 638/11233/20.

Висновки суду першої та апеляційної інстанції відповідають вказаній судовій практиці Верховного Суду.

Висновки Верховного Суду

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням висновку щодо застосування норм права викладеного у постанові у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 755/14304/19, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі № 615/1011/19, у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2021 року в справі № 757/36194/19, у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2021 року у справі № 638/11233/20, колегія суддів вважає, що касаційні скарги належить залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на Департаменту реєстрації Харківської міської ради.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416Ю, 419 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради, яка підписана представником Тарасовою Світланою Василівною, залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 грудня 2020 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук