печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1572/20-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Диба І.Б.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Бойченка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Каса народної допомоги", ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу заставних та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він передав в іпотеку відповідачу товариству з обмеженою відповідальністю "Каса народної допомоги", належні йому житлові приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 на підставі договору від 02 квітня 2013 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 02 квітня 2013 року, укладеним між ним та ТОВ «КНД», відповідно до якого він отримав в кредит 400 000,00 грн. з відсотковою ставкою 30 % річних, з обумовленим строком повернення боргу до 02 квітня 2014 року.

Також позивач зазначив, що 04 листопада 2016 року між ТОВ "Каса народної допомоги" та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу заставних, виданих ним 24 липня 2013 року за умовами договорів іпотеки від 02 квітня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_4 .

Посилаючись на те, що спірний договір купівлі-продажу вказаних заставних за іпотечними та кредитним договором, укладений з порушенням чинного законодавства України, оскільки кредитодавцем за кредитним договором може бути виключно банк або інша фінансова установа, а не фізична особа, яка не має права надавати фінансові послуги, не може бути кредитодавцем за кредитним договором, посилаючись на статтю 227 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за змістом якої правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним, просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 0204001/000-КФІВ/13/КЗ від 04 листопада 2016 року заставної серії АА № 000170, виданої ним 24 липня 2013 року квартиру АДРЕСА_1 та заставної серії АА № 000171, виданої ним 24 липня 2013 року на квартиру АДРЕСА_4 , укладений між ТОВ "Каса народної допомоги" та ОСОБА_3 , а також скасувати рішення державного реєстратора про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексними номерами 32225125 та 32226590 від 04 листопада 2016 року.

Ухвалою судді від 05 березня 2020 року відкрито провадження у справі для розгляду в порядку загального позовного провадження.

28 травня 2020 року до Печерського районного суду міста Києва надійшов відзив представника відповідача ТОВ "Каса народної допомоги" - Дмитрієва С.О. на вказаний позов, в якому останній просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що статтею 20 Закону України «Про іпотеку» передбачено можливість передачі заставної будь-якій особі.

Крім того, представник відповідача ТОВ "Каса народної допомоги" - Дмитрієв С.О., зазначає про пропуск позивачем строків позовної давності без поважних причин, у зв`язку із чим останнім подано відповідну письмову заяву про застосування наслідків їх спливу.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримав позов та просив суд його задовольнити з підстав наведених у ньому, зазначаючи також про поважність причин пропуску строків позовної давності, через те, що лише 20 січня 2017 року позивачу стало відомо про існування спірного правочину.

Представник відповідача ТОВ «Каса народної допомоги» - Бойченко О.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, наведені у письмових запереченнях, що містяться у матеріалах справи.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому процесуальним законодавством порядку.

Відзиву на позов до суду від відповідача ОСОБА_3 не надходило.

Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна (далі - Приватний нотаріус) у судове засідання не з`явилася про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому процесуальним законодавством порядку. Від Приватного нотаріуса надійшло до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

Пояснень на позов від Приватного нотаріуса не надходило.

Суд, заслухавши обґрунтування позивача та його представника, заперечення представника відповідача - ТОВ «Каса народної допомоги», дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що належні позивачу житлові приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 були предметом договорів іпотеки від 02 квітня 2013 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 02 квітня 2013 року №0204001/000-КФІВ/13, укладеним між ним та ТОВ «Каса народної допомоги», відповідно до якого позивач отримав в кредит у розмірі 400 000,00 грн. з відсотковою ставкою 30 % річних, з обумовленим строком повернення боргу до 02 квітня 2014 року.

24 липня 2013 року позивачем видано іпотекодержателю ТОВ «Каса народної допомоги» заставну серії АА № 000170 на квартиру АДРЕСА_1 та заставну серії АА № 000171 на квартиру АДРЕСА_4 ,

Також судом з`ясовано, що кредитні кошти у обумовлений договором строк позивачем повернуті не було, що не заперечується самим позивачем.

Крім того, встановлено, що 04 листопада 2016 року між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу заставних № 0204001/000-КФІВ/13/КЗ, зокрема заставної серії АА № 000170, виданої ОСОБА_1 24 липня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1 та заставної серії АА № 000171, виданої ним 24 липня 2013 року на квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язанняфактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352«Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України, та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 цього Кодексу).

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг`фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 цього ж Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України).

Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

При цьому, за змістом статті 20 Закону України «Про іпотеку» заставна - це іпотечний цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов`язанням, за умови, що воно підлягає виконанню в грошовій формі, а в разі невиконання основного зобов`язання - право звернути стягнення на предмет іпотеки. Заставна оформлюється, якщо її видача передбачена іпотечним договором. Після державної реєстрації іпотеки оригінал заставної передається іпотекодержателю, якщо інший порядок передачі заставної не встановлено іпотечним договором. Заставна не є емісійним цінним папером. Першим власником заставної є особа, яка на момент видачі заставної відповідно до умов іпотечного договору має статус іпотекодержателя. Якщо інше не передбачено іпотечним договором, оригінал заставної передається такому іпотекодержателю.

Таким чином заставна - це іпотечний борговий цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов`язанням, за умови, що воно підлягає виконанню в грошовій формі, а в разі невиконання основного зобов`язання - право звернути стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, іпотекодержатель (власник заставної) має право проводити операції з заставними для рефінансування власної діяльності шляхом: відчуження (продаж) заставної шляхом вчинення індосаменту з компенсацією індосанту вартості заставної у встановленому сторонами розмірі; продажу заставної із зобов`язанням зворотного викупу; передача заставної у заставу для забезпечення виконання зобов`язань перед іншими кредиторами; заставні можуть забезпечувати випуск іпотечних цінних паперів - іпотечних облігацій і іпотечних сертифікатів.

Отже, купівля у банків (фінансових установ) права стягнення з позичальників заборгованостей за кредитами та фізичне стягнення цих боргів, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку із здійсненням первісним кредитором продажу заставної, є фактично передачею права грошової вимоги.

При цьому, із п. 3.1 спірного договору купівлі-продажу заставних від 04 листопада 2016 року вбачається, що продавець ТОВ «Каса народної допомоги» здійснює продаж заставної покупцю - ОСОБА_3 за ціною у розмірі 639 000,00 грн, а покупець зобов`язується прийняти у свою власність заставну та сплатити продавцю визначену договором суму коштів (п. 1.2 спірного правочину).

За змістом п. 1.3 договору купівлі-продажу заставних від 04 листопада 2016 року, вказані документи засвідчують безумовне право її власника на отримання від боржника виконання його зобов`язань за кредитним договором № 0204001/000-КФІВ/13 від 02 квітня 2013 року, а в разі невиконання таких зобов`язань - звернути стягнення на нерухоме майно, а сааме: на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 були предметом договорів іпотеки від 02 квітня 2013 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором і належать позивачу на праві власності.

Також, за змістом розділу 4 вказаного договору продавець гарантує, що заставна, кредитний договір та договір іпотеки є діючими; заставна засвідчує справжнє зобов`язання боржника до продавця, яке виникло у нього за умовами кредитного договору та договору іпотеки.

За таких обставин ТОВ «Каса народної допомоги» (первісний кредитор) уступило грошову вимогу до позивача (боржника) в обмін на грошові кошти в сумі 639 000,00 грн, які ОСОБА_3 (новий кредитор) зобов`язалася сплатити первісному кредитору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

Уклавши договір купівлі-продажу заставної, фінансова установа отримала фінансування у розмірі 639 000,00 грн, а ОСОБА_3 , в свою чергу, укладаючи вказаний договір набула права одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.

Така різниця виразилася в отриманні ОСОБА_3 від первісного кредитора таких прав щодо боржника: а) права вимоги на стягнення (отримання) від боржника будь-яких грошових нарахувань та вимог, у тому числі передбачених кредитним договором заходів відповідальності, які виникли у первісного кредитора до боржника до моменту укладення цього договору; б) права вимоги, які випливають з факту неналежного виконання боржником умов кредитного договору, в тому числі право на стягнення суми кредиту, процентів та інших пов`язаних з цим сум; в) права будь-яких інших вимог згідно з кредитним договором; г) в разі невиконання основного зобов`язання - право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Наведене свідчить про те, що укладений між ТОВ «Каса народної допомоги» та ОСОБА_3 оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір купівлі-продажу) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи.

З укладенням договору купівлі-продажу заставної відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України.

Саме такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16.

Що ж стосується посилань ТОВ «Каса народної допомоги» на частину другу статті 20 Закону України «Про іпотеку» та те, що заставна може передаватися її власником будь-якій особі, то суд зазначає, що за змістом вказаної норми, така передача можлива лише шляхом вчинення індосаменту - окремої, самостійної юридичної дії по передачі заставної, яка здійснюється шляхом виконання на ній особою, якій належить заставна (індосантом), передавального напису (індосаменту) на користь іншої особи (індосата) та передачі оригіналу заставної (стаття 25 загаданого Закону).

Тобто передавальний напис, вчинений на заставній, є правочином (стаття 202 ЦК України), вимог про оскарження якого в межах розгляду вказаної справи позивачем не заявлено та обставини законності його здійснення судом не перевіряються.

Також суд вважає, що позивачем не був пропущений встановлений статтею 257 ЦК України строк позовної давності з огляду на те, що останній не був стороною спірного правочину, а тому початок перебігу строку позовної давності (стаття 261 ЦК України) слід рахувати не з моменту укладення договору з відповідними порушеннями, а з моменту, коли ОСОБА_1 міг дізнатися про його укладення - 20 січня 2017 року після проникнення сторонніх осіб до його житлових приміщень, привласнення всіх особистих речей, що знаходились у вказаних квартирах та позбавлення останнього можливості користуватися своїм нерухомим майном, він дізнався про існування оспорюваного договору купівлі-продажу заставних від 04 листопада 2016 року.

Такі твердження позивача підтверджуються наявною в матеріалах справи ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року в справі № 757/5392/17-к, та стороною відповідача ТОВ «Каса народної допомоги» жодним чином не спростовані.

Поряд із цим, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині скасування рішення державного реєстратора про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексними номерами 32225125 та 32226590 від 04 листопада 2016 року, оскільки позивачем не надано підтверджень проведення державної реєстрації речових та інших прав прав на нерухоме майно та їх обтяжень за вказаними реквізитами, а як наслідок відсутні докази вчинення державним реєстратором відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі оскаржуваного документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно - договору купівлі-продажу № 0204001/000-КФІВ/13/КЗ від 04 листопада 2016 року.

Суд також зазначає, що матеріали справи містять підтвердження про проведення державної реєстрації прав державним реєстратором іншого рішення, вчиненого на підставі оскаржуваного документа, а сааме: № 33045090 від 20 грудня 2016 року, однак питання про скасування цих записів про проведену державну реєстрацію прав позивач не ставить, а в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин) та позбавляє можливості ініціювати судове провадження; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд; формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача (статті 2, 13 ЦПК України).

Згідно положень ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачів судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (п.35). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (п.36).

За змістом статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з ТОВ «Каса народної допомоги», ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню також сума судового збору у розмірі по 420,40 грн з кожного.

На підставі вищевикладеного, керуючись Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про іпотеку», статтями 202, 203, 215, 257, 261,512, 514, 515, 518, 1077, 1079, 1084 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Каса народної допомоги", ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу заставних та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу заставної серії АА№000170 від 24 липня 2013 року та заставної серії АА №000171 від 24 липня 2013 року №0204001/000-КФІВ/13/КЗ від 04 листопада 2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Каса народної допомоги" та ОСОБА_3 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Каса народної допомоги" та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в розмірі по 420, 40 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: товариство з обмеженою відповідальністю "Каса народної допомоги" (03118, м. Київ, вул. Широка, 12, ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_6 ).

Суддя О.Л. Бусик