ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1764/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Філіпчук О. В.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/24788/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою її представником ОСОБА_1 , на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 червня 2018 року (суддя Мороз В. О., повне судове рішення складено 15 червня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що ОСОБА_2 позичила у його брата ОСОБА_3 640000 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і він успадкував Ѕ частину його майна. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 03 грудня 2013 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто 315200 грн боргу за договором позики. Остання повернула борг: 10.10.2014 10000 грн, 30.06.2015 50200 грн, 23.09.2015 255000 грн. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 12 січня 2016 року, з відповідачки на його користь стягнуто інфляційні втрати, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, проценти за користування позикою по 30 червня 2015 року та судові витрати у сумі 325126,42 грн. Зазначене судове рішення не виконувалось. 02 листопада 2017 року з ОСОБА_2 була укладена угода про виконання зобов`язання і 30 листопада 2017 року рішення суду від 21 грудня 2015 року було виконано. Вважає, що має право на стягнення процентів за користування позикою за період з 01 липня 2015 року по 23 вересня 2015 року та інфляційних втрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року.

Тому ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати у сумі 84777,04 грн і 3% річних у сумі 18285,38 грн за період з 12 січня 2015 року по 02 листопада 2017 року та з 03 листопада 2017 року по 30 листопада 2017 року, а також проценти за користування позикою у сумі 17815,07 грн за період з 01 липня 2015 року по 23 вересня 2015 року.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 червня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за період з 12 січня 2016 року по 02 листопада 2017 року 3% річних від простроченої суми за рішенням суду від 21 грудня 2015 року у сумі 17663,72 грн, інфляційні втрати за період з 12 січня 2016 року по 02 листопада 2017 року від простроченої суми за рішенням суду від 21 грудня 2015 року у сумі 80631,25 грн та 17060,54 грн процентів за користування позикою за період з 01 липня 2015 року по 23 вересня 2015 року, а всього 115355,51 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, через представника ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає неправильним висновок суду про те, що на підставі рішення суду у неї виникло окреме цивільно-правове зобов`язання щодо сплати позивачеві 325126,42 грн, оскільки чинне законодавство не передбачає виникнення зобов`язання за рішенням суду. Суд не врахував, що сторони уклали 02 листопада 2017 року договір про виконання зобов`язання щодо сплати стягнутої за рішенням суду від 21 грудня 2015 року суми боргу, відповідно до якого визначили строк його виконання до 02 квітня 2018 року. ОСОБА_2 виконала свої зобов`язання достроково 30 листопада 2017 року. Крім того, з посиланням на висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19, вважає протиправним нарахування інфляційних втрат і 3% річних на попередньо нараховані інфляційні втрати та 3% річних, які були стягнуті за рішенням суду.

У засіданні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_4 15.03.2011 - 30000 грн; 25.05.2011 - 30000 грн; 22.06.2011 - 50000 грн; 21.07.2011 - 150000 грн; 05.08.2011 - 380000 грн, видавши на підтвердження укладення договорів позики у кожному випадку відповідну розписку. Загальна сума боргу за цими договорами складає 640000 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Спадкоємцями його майна є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 жовтня 2012 року ОСОБА_3 успадкував Ѕ частину належного ОСОБА_4 майна.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 03 грудня 2013 року у справі № 686/11148/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_3 по 315200 грн боргу за договорами позики і судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року у справі № 686/19786/15-ц, яке набрало законної сили 12 січня 2016 року, установлено, що ОСОБА_2 сплатила борг ОСОБА_3 , а саме: 10.10.2014 - 10000 грн; 30.06.2015 - 50200 грн; 23.09.2015 - 255000 грн.

Судовим рішенням у цій справі стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, проценти за користування позикою по 30 червня 2015 року та судові витрати на загальну суму 325126,42 грн.

02 листопада 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали угоду про виконання зобов`язання щодо сплати 325126,42 грн, відповідно до якої сторонами погоджений порядок сплати боргу, останній платіж якого має бути здійснено 02 квітня 2018 року.

На виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року ОСОБА_3 отримав від відповідачки 02 листопада 2017 року 55000 грн, 30 листопада 2017 року - 270126 грн.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що за прострочення виконання грошового зобов`язання боржник має нести відповідальність, передбачену законом. Позивач має право на одержання від позичальника процентів у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України.

Такий висновок відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, у зазначеній статті, яка розміщена у розділі 1 «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулюють, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 21 грудня 2015 року у справі № 686/19786/15-ц, яке набрало законної сили 12 січня 2016 року і яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, проценти за користування позикою на загальну суму 325126,42 грн.

З огляду на те, що відповідачка порушила грошове зобов`язання із сплати стягнутих за рішенням суду 325126,42 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позивача виникло право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період з часу набрання законної сили судовим рішенням 12 січня 2016 року по день укладення договору виконання зобов`язання 02 листопада 2017 року.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як установлено судовим рішенням від 21 грудня 2015 року борг за договором позики у сумі 315200 грн ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_3 , а саме: 10.10.2014 - 10000 грн; 30.06.2015 - 50200 грн; 23.09.2015 - 255000 грн. Проценти за користування позикою стягнуті з відповідачки по 30 червня 2015 року.

Отже, позивач має право на стягнення процентів за користування позикою за період з 01 липня 2015 року по день повернення позики 23 вересня 2015 року на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки договором їх розмір не встановлений.

Не ґрунтуються на законі доводи апеляційної скарги щодо неправильності висновку суду про прострочення грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення суду.

За змістом частин 1 і 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частини 1 і 5 статті 11 ЦК України).

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував обставину укладення між сторонами 02 листопада 2017 року договору про виконання зобов`язання щодо сплати боргу, оскільки зазначена обставина врахована судом, інфляційні втрати і 3% річних стягнуті саме за період з 12 січня 2016 року до 02 листопада 2017 року.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про протиправність нарахування інфляційних втрат і 3% річних на попередньо нараховані інфляційні втрати та 3% річних, які були стягнуті за рішенням суду з посиланням на висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 14 січня 2020 року у справі № 924/532/19.

У зазначеній справі предметом розгляду були вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат і 3% річних, нарахованих на суму інфляційних втрат і 3% річних за попередній період, але не стягнутих згідно з рішенням суду.

У справі ж, що переглядається, інфляційні втрати і 3% річних за попередній період стягнуті за судовим рішенням в іншій справі, тобто підставою позову є невиконання боржником судового рішення в іншій справі.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

При цьому інфляційні втрати і 3% річних не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Відповідно нарахування інфляційних втрат за наступний період обґрунтовано здійснюється з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі № 904/10242/17.

Апеляційна скарга не містить правового обґрунтування незаконності судового рішення у частині стягнення процентів за користування позикою відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта