КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/39557/17

провадження номер: 22-ц/824/7362/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року у складі судді Мальцева Д.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсним договір позики, укладений між ним та ОСОБА_3 , на підтвердження якого 21 червня 2013 року надана розписка.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 листопада 2017 року відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року зупинено провадження у даній справі до вступу в справу правонаступника після смерті відповідача ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23 січня 2019 року поновлено провадження у даній справі за ініціативою суду та призначено справу до розгляду.

Питання про залучення до справи правонаступника ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом першої інстанції не вирішувалось.

07 лютого 2021 позивач ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Швачко О.В. подав до суду першої інстанції заяву про залишення позовної заяви без розгляду та просив її задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним - залишено без розгляду.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, однак вважає, що оскаржуваною ухвалою вирішено питання про її права та обов`язки, подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_3 , а отже суд першої інстанції зобов`язаний був залучити її до участі у справі, як правонаступника останнього. Зазначає, що суд першої інстанції не мав повноважень вирішувати питання залишення позову ОСОБА_2 без розгляду, без залучення її як правонаступника, оскільки таким чином позбавив її права заявити клопотання про компенсацію понесених судових витрат ОСОБА_3 під час розгляду справи, передбачене ч.5 ст.142 ЦПК України, яке суд мав вирішити на підставі ч.3 ст.257 ЦПК України.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Швачко О.В. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що суд першої інстанції при вирішенні заяви позивача про залишення позовної заяви без розгляду дотримався норм процесуального права. Вказує, що при цьому суд першої інстанції не вирішував питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 , а тому просить закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю з таких підстав.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_2 до початку розгляду справи по суті подано заяву про залишення його позову без розгляду.

За вказаних обставин у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про залишення його позову без розгляду.

У даному випадку позивач скористався наданим йому чинним законодавством безумовним правом, а суд при цьому виконав імперативні вимоги п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України.

У ст.129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Вказаній нормі кореспондуються приписи ч. 1 ст. 352 ЦПК України, згідно якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Конструкція ст.352 ЦПК України у системному тлумаченні з ч.1 ст.17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на судове рішення першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст. 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі № 916/914/19.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В апеляційній скарзі на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року, ОСОБА_1 зазначає про порушення її права, як правонаступника відповідача ОСОБА_3 , до якого ОСОБА_2 у листопаді 2017 року був пред`явлений даний позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу ( ч. 1 ст. 55 ЦПК України).

Згідно з ч. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції у порядку, передбаченому ч.1 ст.55 ЦПК України, рішення щодо залучення ОСОБА_1 , як правонаступника відповідача ОСОБА_3 , не приймалося, унаслідок чого вона не набула права вимоги про компенсацію здійснених витрат, пов`язаних з розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Мотивувальна частина оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 10 лютого 2021 року не містить висновків суду про права та обов`язки ОСОБА_3 , що могло б впливати на інтереси ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_3 , не вказано і в резолютивній частині ухвали про права та обов`язки цих осіб.

Судом апеляційної інстанції не встановлено таких обставин й при апеляційному розгляді справи.

Верховний Суд у своїх постановах: від 27 лютого 2019 року у справі № 360/1938/16, від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, від 08 квітня 2020 року у справі №2018/2- 3638/11, від 17 лютого 2020 року у справі 668/17285/13, дійшов висновків, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі в справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю (п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК).

Згідно з п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, враховуючи, що оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції від 10 лютого 2021 року питання про права, інтереси та обов`язки ОСОБА_3 та/або ОСОБА_1 , як спадкоємця останнього, не вирішувалося, то апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю відповідно до приписів ст.362 ЦПК України.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це ухвалу суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 362, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

У Х В А Л И В :

Закрити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: