Ухвала

Іменем України

29 січня 2021 року

м. Київ

справа № 522/8741/13

провадження № 61-18959ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,

розглянув касаційну скаргу Державної казначейської служби України

на постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року представник громадянина США ОСОБА_1 (до зміни прізвища, імені та по батькові - ОСОБА_1 ) та громадянина України ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області

(далі - ГУ МВС України в Одеській області), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 05 березня 1999 року громадянин США ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) був захоплений бандитським угрупованням з метою отримання викупу в розмірі 800 000 доларів США, що встановлено вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2007 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та інших у скоєнні різних тяжких злочинів. Внаслідок фізичних, психічних катувань і насильства ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) змушений був погодитися на висунуті умови та став телефонувати своїм знайомим з тим, щоб вони збирали гроші для його викупу. ОСОБА_2 погодився надати йому таку допомогу. Саме з ОСОБА_2 викрадачі розмовляли та домовлялися про місце і спосіб передання грошових коштів.

20 березня 1999 року при перевезенні автомобілем частини валютних коштів ОСОБА_2 був затриманий працівниками міліції, а грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США були вилучені, що підтверджується матеріалами кримінальної справи № 041990183, порушеної згідно з постановою слідчого від 20 березня 1999 року за фактом замаху на використання валютних цінностей, як засобу платежу та незаконних валютних операцій, вчинених у великих розмірах, за ознаками статей 17, 80 частини другої Кримінального кодексу України (1960 року). В подальшому ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) зміг зібрати 300 000 доларів США, які передав бандитському угрупованню, а потім додатково ще 500 000 доларів США, після чого його самого і його сестру відпустили. Вилучені працівниками міліції валютні кошти в розмірі 399 110 доларів США належать

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, які мають преюдиційний характер.

Згідно з постановою слідчого від 22 березня 1999 року вилучені валютні кошти в сумі 399 110 доларів США були здані на збереження в касу Фінансово-економічного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - ФЕУ МВС України в Одеській області).

13 квітня 1999 року постановою слідчого Слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - СУ МВС України в Одеській області) Козлова Д. В. кримінальну справу № 041990183 закрито на підставі пункту 2 статті 6 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) за відсутністю складу злочину, постановою слідчого від 13 квітня 1999 року вилучені кошти передані у власність держави. Ця постанова слідчого не виконана, але 30 квітня 1999 року валютні кошти використані УМВС України в Одеській області на погашення заборгованості з грошового забезпечення співробітників зазначеного управління з умовою наступного повернення витрачених коштів з державного бюджету. Вказані постанови від 20 березня та від 13 квітня 1999 року у кримінальній справі

№ 041990183, в тому числі щодо вилучення грошових коштів та передання їх у власність держави, неодноразово оскаржувалися ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) та скасовані, провадження у кримінальній справі остаточно закрито 10 грудня 2012 року.

Валютні кошти в сумі 399 110 доларів США підлягають поверненню

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) з виплатою суми, нарахованої відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, вказаними неправомірними діями працівників міліції, які не повертають йому вилучені грошові кошти,

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) завдано моральну шкоду, яку він оцінив у 330 336 грн.

ОСОБА_2 вважає, що через тривале притягнення до кримінальної відповідальності органами дізнання та досудового слідства йому теж завдано моральну шкоду, яку він оцінив у 165 168 грн.

Посилаючись на вищевказане, статті 22, 23, 386, 387, 625, 1166, 1167, 1173, 1176 ЦК України та статті 1, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», представник громадянина США

ОСОБА_1 та громадянина України ОСОБА_2 - ОСОБА_4 ,

з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з Державного бюджету України в особі ДКСУ на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ): 399 110 доларів США, що станом на 04 грудня 2015 року за курсом Національного Банку України (далі - НБУ) еквівалентно 9 214 973,76 грн, на підставі статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; 198 330,33 доларів США, що станом на 04 грудня 2015 року за курсом НБУ еквівалентно 4 623 139,70 грн, на підставі статей 1166, 1173, 1176 та частини другої статті 625 ЦК України на час постановлення рішення суду; 330 336 грн на відшкодування моральної шкоди; на користь

ОСОБА_2 - моральну шкоду в розмірі 165 168 грн, завдану діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства та ГУ МВС України в Одеській області.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 17 грудня

2015 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України в особі ДКСУ на користь громадянина США ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу НБУ станом на 04 грудня 2015 року з розрахунку 23,088807 грн за 1 долар США становить 9 214 973,76 грн

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, керуючись положеннями статті 236-8 КПК України 1960 року, статей 22, 1166, 1176 ЦК України, статей 1, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) про стягнення з Державного бюджету України в особі ДКСУ на його користь 399 110 доларів США, що еквівалентно 9 214 973,76 грн,

є обґрунтованими, оскільки факт належності ОСОБА_1

( ОСОБА_1 ). грошових коштів, вилучених у ОСОБА_2 , підтверджений матеріалами кримінальної справи № , яка закрита за відсутністю складу злочину. Відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання; на суму відшкодування не повинні нараховуватися проценти, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України. Стягнення такої суми призведе до її подвійного нарахування. Суд також не встановив підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди на користь

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 17 грудня 2015 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 17 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду Одеської області.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 17 грудня 2015 року в частині стягнення з Державного бюджету України в особі ДКСУ на користь громадянина США ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) 399 110 доларів США, що з урахуванням курсу НБУ станом на 04 грудня 2015 року з розрахунку 23,088807 грн за 1 долар США становить 9 214 973,76 грн та в частині підстав відмови у стягненні 3 % річних за прострочення повернення грошових коштів на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 198 330,33 доларів США змінено.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКСУ

на користь громадянина США ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 )

399 110 доларів США.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення

198 330,33 доларів США відмовлено з підстав, викладених у цій постанові суду апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення вилучених коштів у розмірі

399 110 доларів США та 3 % річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330,33 доларів США, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції зазначив у резолютивній частині судового рішення заборгованість, яка підлягає стягненню не лише у валюті, яка була фактично вилучена, а й у гривневому еквіваленті, що є зайвим, оскільки належним виконанням рішення в цьому випадку є повернення коштів в іноземній валюті; суд першої інстанції помилково зазначив про неможливість застосування частини другої статті 625 ЦК України, тому що вказані положення поширюються на прострочення грошового зобов`язання, навіть якщо це зобов`язання є позадоговірним (деліктним). Однак у цьому випадку визначальним є те, що їх не можна застосувати до зобов`язання, яке виникло в період чинності ЦК УРСР 1963 року, яким така відповідальність не була передбачена. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), апеляційний суд виходив з того, що вилучення ГУ МВС України в Одеській області грошових коштів і передання їх, за наявності постанови слідчого

від 13 квітня 1999 року про закриття кримінальної справи за відсутністю складу злочину, у власність держави є свавільним втручанням держави в особі правоохоронного органу у власність ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ). При визначенні розміру відшкодування суд врахував характер допущеного порушення прав особи, його тривалість (майже 20 років), засади справедливості, добросовісності та розумності. Переглядаючи оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд погодився із судом першої інстанції про їх недоведеність, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 був притягнений до відповідальності як підозрюваний та обвинувачений у кримінальному провадженні (кримінальній справі), був підданий суду або засуджений.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 17 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКСУ

на користь громадянина США ОСОБА_1 330 336 грн моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року в частині відмови у стягненні

3 % річних скасовано та в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд правильно вказав, що положення частини другої статті 625 ЦК України поширюється на прострочення грошового зобов`язання, навіть якщо це зобов`язання є позадоговірним (деліктним), однак, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) про стягнення

3 % річних, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що положення згаданої норми ЦК України, які введені в дію в 2004 року, не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, що виникли значно раніше

(1999 рік). Відповідно до Прикінцевих і перехідних положень ЦК України його положення застосовується до цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності або продовжують існувати після набрання ним чинності. Водночас, вирішуючи питання про стягнення 3 % річних, нарахованих згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, суд апеляційної інстанції не врахував наведених обставин і не забезпечив повного та всебічного розгляду справи.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року

в нескасованій частині та постанову Одеського апеляційного суду

від 03 жовтня 2019 року в частині стягнення вилучених грошових коштів, моральної шкоди залишено без змін.

Оскаржуваною постановою Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 17 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення

3 % річних скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України через ДКСУ на користь громадянина США ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) 3 % річних за прострочення повернення грошових коштів у розмірі 198 330,33 доларів США, що за офіційним курсом НБУ долара США щодо відношення до гривні станом на 11 листопада 2020 року складає 5 577 167,88 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що незаконне вилучення грошових коштів у ОСОБА_1 на користь держави Україна відбулося 20 березня 1999 року. Оскільки на вказаний час був чинним ЦК УРСР 1963 року, стаття 214 якого регулювала нарахування трьох процентів річних від суми простроченого зобов`язання, до вступу в законну силу ЦК України, тобто

до 01 січня 2004 року необхідно виходити саме з вимог, передбачених статтею 214 ЦК УРСР 1963 року. У подальшому, тобто з 01 січня 2004 року слід керуватися нормами, передбаченими частиною другою статті 625 ЦК України. Виходячи з меж позовних вимог, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з Державного бюджету України через ДКСУ на користь ОСОБА_1 саме 198 330,33 доларів США.

У касаційній скарзі, поданій 16 грудня 2020 року, ДКСУ просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 61-18697св18) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), про те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

Крім того, оскільки частиною другою статті 625 ЦК України набула чинності 01 січня 2004 року, тому її положення не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли під час дії ЦК Української РСР 1963 року, яким така відповідальність у вигляді стягнення трьох процентів передбачена не була, як і не було передбачено стягнення процентів за користування грошовими коштами, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних за прострочення повернення грошових коштів, апеляційний суд застосував правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18) та в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року в цій справі, про те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Встановивши наявність порушення прав ОСОБА_1 у зв`язку з тривалим неповерненням його грошових коштів та необхідність їх відновлення шляхом стягнення на його користь 3 % річних за прострочення повернення коштів, врахувавши період прострочення та межі позовних вимог, апеляційний суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Крім того, посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду

від 06 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження

№ 61-18697св18) та постанову Великої Палати Верховного Суду

від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження

№ 12-110гс18) на правильність висновку апеляційного суду не впливає, оскільки вказане судове рішення було ухвалено за інших фактичних обставин.

Проте, висновки за результатами розгляду вказаних вище справ і справи, що переглядається, є подібними, зокрема, щодо визначення способу відшкодування шкоди, яка повинна бути стягнута з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів на підставі рішення суду.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19 (провадження

№ 61-9220св20).

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання заявника про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 16 листопада

2020 року та про повідомлення ДКСУ про розгляд справи.

Керуючись статтею 390, частинами другою, четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою Державної казначейської служби України

на постанову Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв