Постанова

Іменем України

27 січня 2021 року

м. Київ

справа № 426/12022/19

провадження № 61-13482св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

третя особа - служба у справах дітей Сватівської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29 травня 2020 року у складі судді Скрипника С. М. та постанову Луганського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Стахової Н. В., Кострицького В. В., Орлова І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 12 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб.

У цьому шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сімейне життя між сторонами не склалося через протилежні погляди на шлюб та сім`ю, у них втрачено почуття любові та поваги. Ведення між сторонами спільного господарства та сумісного проживання припинено.

Вказував на те, що син проживає разом із ним та з 2016 року відвідує Комунальний дошкільний заклад дошкільної освіти (ясла-садок) № 1 «Малятко» (далі - КЗДО «Малятко»). Організаційні та фінансові питання щодо утримання дитини вирішує він, а також завжди бере активну участь у діяльності дитячої установи та систематично разом із сином відвідує різні тематичні заходи у дитячому садку. Водночас ОСОБА_2 набагато рідше відвідує свого сина в дитячому садку.

Також вказував на те, що він працює в Комунальному некомерційному підприємстві «Сватівська багатопрофільна лікарня» Сватівської районної ради Луганської області на посаді рентгенлаборанта стоматологічного відділення, отримує заробітну плату в сумі 7 759,92 грн на місяць. Спиртними напоями не зловживає, за місцем проживання та місцем роботи характеризується позитивно, добре ставиться до дітей. Дисциплінарних стягнень не має.

Зазначав, що він любить свого сина і спроможний забезпечити його всім необхідним. У нього нормований робочий день. З роботодавцем укладений трудовий договір, який передбачає своєчасну виплату заробітної плати, дитина відвідує дитячий садок, облікована в медичних установах. При цьому він постійно слідкує за станом здоров`я дитини, її розвитком, виховує та піклується про неї, у нього із сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просиврозірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 та визначити місце проживання їхнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним.

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просила визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що протягом останніх трьох років сімейне життя між сторонами погіршилось, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. ОСОБА_1 нехтує сімейними цінностями, зловживає спиртними напоями, що призводить до конфліктів. У зв`язку з цим вона вимушена була забрати свої речі та переїхати жити до своєї квартири.

Зазначала, що вихованням сина, його повним утриманням, придбанням одягу, продуктів харчування, готуванням їжі та задоволенням інших потреб займається вона самостійно, іноді їй допомагає її мати. Їхній син ОСОБА_3 відвідує КЗДО «Малятко», вихователем у групі є її свекруха ОСОБА_4 .

Вказувала на те, що вона постійно бере участь у житті дитячого садочка, який відвідує її син. Син періодично проживає то з нею, то з ОСОБА_1 , добровільно сторони не можуть знайти порозуміння щодо його місця проживання.

Також посилалась на те, що з 03 жовтня 2019 року вона працює на посаді сестри медичної психіатричного чоловічого відділення № 4 у Сватівській обласній психіатричній лікарні. До цього часу працювала в магазині «АТБ». Станом на 2019 рік вона отримує заробітну плату у розмірі 7 517,57 грн. Алкоголем не зловживає, характеризується позитивно. Відповідно до акта обстеження, проведеного 02 жовтня 2019 року комісією за її адресою, вона проживає у квартирі з усіма зручностями, є всі умови для розвитку та проживання дитини.

Вважала, що син повинен проживати разом із нею, оскільки вона любить свою дитину і може забезпечити його всім необхідним для життя, має нормований робочий день. Крім того, вона більше не може мати дітей.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 29 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Луганського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що подальше сумісне проживання подружжя і збереження сім`ї є неможливими, сім`я існує формально, а тому наявні правові підстави для розірвання шлюбу.

Установивши, що ОСОБА_2 може забезпечити за місцем свого проживання турботу про дитину (задоволення її моральних, фізичних та матеріальних потреб, виховання, догляд, годування, лікування, навчання тощо), тобто здійснення комплексу немайнових та майнових обов`язків щодо дитини, та врахувавши висновок Сватівської районної державної адміністрації від 27 січня 2020 року, а також той факт, що мати може сприяти гармонійному розвитку малолітньої дитини, не встановивши під час розгляду справи виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю, дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У вересні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вищевказані судові рішення в частині визначення місця проживання дитини та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в цій частині та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, не врахував інтереси дитини, а взяв до уваги лише інтереси матері.

При цьому суди не встановили обставин щодо особистої прихильності дитини до кожного з батьків, не з`ясували думку дитини, якій на час розгляду справи було шість років, а також не врахували висновок психолога Центру психології дитинства та сім`ї від 30 листопада 2019 року.

Підставами касаційного оскарження рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29 травня 2020 року та постанови Луганського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 343/1500/15-ц (провадження № 61-23861св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 206/532/18 (провадження № 61-11726св19), від 03 травня 2018 року у справі № 754/5128/16-ц (провадження № 61-12663св18).

- судове рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт перший частини 3 статті 411 ЦПК України).

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з актом про фактичне місце проживання малолітній ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування від 23 вересня 2019 року.

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2014 року.

ОСОБА_3 з 2016 року відвідує КДЗО «Малятко».

Згідно з довідкою Сватівської районної школи мистецтв ім. В. Зінкевича від 22 січня 2020 року, ОСОБА_3 навчається у вказаному закладі у першому класі за фахом образотворчого мистецтва.

ОСОБА_1 працює в Комунальному некомерційному підприємстві «Сватівська багатопрофільна лікарня» Сватівської районної ради Луганської області на посаді рентгенлаборанта стоматологічного відділення.

Згідно з довідкою Комунального некомерційного підприємства «Сватівська багатопрофільна лікарня» від 19 вересня 2019 року заробітна плата ОСОБА_1 за березень - серпень 2019 року становила 46 211,41 грн.

Відповідно до службової характеристики на ОСОБА_1 за місцем роботи останній характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

ОСОБА_2 працювала на посаді сестри медичної психіатричного чоловічого відділення № 4 у Сватівській обласній психіатричній лікарні, а з 06 лютого 2020 року працює у ПП «Здорова жінка», заробітна плата - 4 800,00 грн.

Згідно з виробничою та побутовою характеристиками ОСОБА_2 характеризується позитивно.

ОСОБА_2 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувалась, непогашеної чи не знятої судимості не має.

За актом контрольного обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_2 від 02 жовтня 2019 року вбачається, що у квартирі створені всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини.

Відповідно до акта оцінки потреб сім`ї/особи № 758/19, яка проведена у період з 30 вересня 2019 року до 03 жовтня 2019 року, у квартирі ОСОБА_2 створені умови для проживання дитини.

Згідно з інформаційним листом, підписаним мешканцями будинків № 17 , 18 , АДРЕСА_4 (26 осіб), ОСОБА_2 проживала у квартирі АДРЕСА_2 разом із сином та чоловіком з моменту народження дитини та до досягнення ним п`ятирічного віку. За цей період вона показала себе турботливою та відповідальною матір`ю. Син ОСОБА_3 завжди мав охайний вигляд, акуратно одягнений, причесаний. Відносини у матері із сином склалися теплі та чуйні. Майже щодня вони із захопленням відвідували дитячий майданчик, де активно проводили свій час із друзями та однолітками, грали в м`яча тощо. При цьому дитина жодного разу не залишалась без нагляду матері.

Відповідно до висновку психологічного обстеження від 27 січня 2020 року № 47 під час роботи з родиною, виходячи з отриманих даних, батькам надані рекомендації, спрямовані на підвищення рівня психологічного клімату в родині, щодо виховання дитини та її психологічного здоров`я. Робота з дитиною призупинена у зв`язку з тим, що дитина має стабільний психоемоційний стан та не потребує втручання спеціалістів.

Згідно з висновком Сватівської районної державної адміністрації від 27 січня 2020 року № 22/35-293 про визначення можливого місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи рішення районної комісії з питань захисту прав дитини від 16 січня 2020 року та рішення районної комісії з питань захисту прав дитини від 05 грудня 2019 року, Сватівська районна державна адміністрація вважає визначення можливого місця проживання малолітнього ОСОБА_3 як з батьком ОСОБА_1 , так і з матір`ю ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

За статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно з частиною першою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Вирішуючи спір, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахувавши вік дитини та її інтереси, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

При цьому суди попередніх інстанцій не керувались та не стверджували про наявність як такого принципу «переваги матері» під час розгляду справи.

Також слід зазначити, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не обмежує батька у своєму праві на спілкування з дитиною, турботи стосовно дитини та участі у вихованні дитини. Батько дитини може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Посилання ОСОБА_1 як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 343/1500/15-ц (провадження № 61-23861св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 206/532/18 (провадження № 61-11726св19), від 03 травня 2018 року у справі № 754/5128/16-ц (провадження № 61-12663св18) не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновок психолога Центру психології дитинства та сім`ї від 30 листопада 2019 року, не можуть бути взяті до уваги, оскільки апеляційний суд надав належну оцінку вказаному висновку в сукупності з іншими доказами, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 29 травня 2020 року та постанову Луганського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець