Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2021 р.

м. Київ

справа № 755/19666/20

провадження № 2/755/70/21

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_5 , неповнолітня ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням, -

УСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звертаючись з позовом до суду, просять встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в користування позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 дві житлові кімнати: площею 15,0 кв.м, та площею 15,5 кв.м., а відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виділити у користування житлову кімнату площею 14,6 кв.м., із балконом 2,47 кв.м, залишивши у спільному користуванні співвласників: кухню 8,1 кв.м., вбиральню 0,9 кв.м., ванну кімнату 2,0 кв.м., коридор 5,0 кв.м., а також позивачі просять розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до встановленого порядку користування квартирою.

Позивачі мотивують заявлені вимоги тим, що сторони спірних правовідносин перебуваючи у родинних відносинах, не дійшли згоди щодо порядку користування квартирою АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності: 2/5 частини належить позивачу ОСОБА_1 та по 1/5 частині належить позивачу ОСОБА_2 , відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . У спірній квартирі також зареєстровані дружина позивача ОСОБА_5 та неповнолітня ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спірна квартира складається з трьох кімнат: 14,6 кв.м., 15,0 кв.м., 15,5 кв.м., загальною площею 61,84 кв.м., житловою площею 45,1 кв.м. Кімнати №№ 6,7 за планом суміжні, а кімната № 5 за планом відокремлена та обладнана балконом. Між сторонами був встановлений та узгоджений порядок користування квартирою, а саме: у користуванні позивачів залишились кімнати №№ 6,7 за планом, що становить 30,5 кв.м., а у користуванні відповідачів - кімната № 5 за планом, що становить 14,6 кв.м. із балконом 2,47 кв.м. До виникнення спору між позивачами та відповідачами було досягнуто попередньої домовленості про порядок користування належними на праві спільної часткової власності частинами квартири, однак у сторін регулярно виникають сварки з приводу користування квартирою та по оплаті за житлово-комунальні послуги, що є підставою звернення позивачів з даним позовом до суду.

28 грудня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_5 , неповнолітня ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , отримавши копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі від 28 грудня 2020 року, не скористались процесуальним правом подачі відзиву, а треті особи - правом подачі пояснень на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 28 грудня 2020 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності 2/5 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.05.2001 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва і свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 22.10.2019 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко Т.С. (а.с. 10-11, 12)

Позивачу ОСОБА_2 , відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 належить на праві власності по 1/5 частині квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.05.2001 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Дніпровської районної державної адміністрації м. Києва. (а.с. 10-11)

За даними технічного паспорту спірна квартира АДРЕСА_1 складається з трьох кімнат: дві суміжні 15,0 кв.м. (прохідна), 15,5 кв.м., та окрема кімната 14,6 кв.м. з балконом, загальною площею 61,84 кв.м., житловою площею 45,1 кв.м., а також місць загального користування: кухня 8,1 кв.м., вбиральня 0,9 кв.м., ванна кімната 2,0 кв.м., коридор 5,0 кв.м. (а.с. 13)

За даними Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 06.07.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано: ОСОБА_1 , 1962 року народження, - з 1982 року; ОСОБА_3 , 1967 року народження, - з 1988 року; ОСОБА_2 , 1998 року народження, - з 1999 року; ОСОБА_4 , 1999 року народження, - з 2000 року; ОСОБА_5 , 1965 року народження, - з 2005 року; ОСОБА_6 , 2006 року народження, - з 2009 року. (а.с. 14)

Згідно статті 358 Цивільного кодексу України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14, постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 526/2101/15-ц, .

За змістом статті 358 Цивільного кодексу України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 Цивільного кодексу України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується із положенням статті 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статей 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв. м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв. м.

Як роз`яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. (ст. 391 Цивільного кодексу України)

Як убачається з матеріалів справи, позивачі просять усунути перешкоди у здійсненні ним права спільної часткової власності, встановивши порядок користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , вказуючи на те, що між сторонами спірних правовідносин, які є співвласниками квартири, не досягнуто згоди з приводу порядку користування житловим приміщенням, тому порушене право підлягає до відновлення у судовому порядку.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав у задоволенні вимог позивача щодо визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , - оскільки судом встановлено, що запропонований позивачами порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , яка складає житлову площу 45,1 кв.м., є таким, що порушує права та законні інтереси інших двох співвласників житла, якими є відповідачі по справі, призводить до штучного погіршення житлових умов шести осіб, зареєстрованих у квартирі: співвласників та користувачів квартири, що викличе необхідність постановки останніх на квартирний облік, та при виділенні відповідачам однієї ізольованої кімнати площею 14,6 кв.м. - обмежуються житлові права відповідачів, оскільки такий порядок користування житловими кімнатами унеможливить окреме проживання відповідачів у цій кімнаті, що порушує житлові права та законні інтереси співвласників та користувачів спірної квартири. Крім того, порядок користування спірною квартирою, який просять визначити позивачі, не відповідає їхнім часткам у праві власності на квартиру та призведе до порушення прав інших співвласників, виходячи з розміру належної їм частки у спірному майні. Даний висновок суду в розрізі даного спору відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 18.10.2018 року у справі № 756/9713/16-ц.

Разом з тим, суд визнає необґрунтованою вимогу позивачів в частині зобов`язання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру АДРЕСА_1 відповідно до встановленого порядку користування квартирою, - оскільки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» не є відповідачем у даному провадженні, тобто є особою, не наділеною процесуальними правами та обов`язками відповідача по справі, тому зазначені вимоги позивача в цій частині є некоректними та такими, що задоволенню не підлягають.

Крім того, зазначені вимоги є передчасними, оскільки судом не встановлено, що в позасудовому порядку сторони звертались з вимогою до відповідних організацій про укладення з ними окремих договорів, і їм було в цьому відмовлено. Таким чином на момент розгляду справи судом не встановлено порушення, невизнання або оспорювання житлових прав мешканців спірної квартири з боку обслуговуючих організацій.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_5 , неповнолітня ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням, є необґрунтованим та задоволенню не підлягає в повному обсязі.

В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Ураховуючи наведене та керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 356, 358, 360, 391 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ОСОБА_5 , неповнолітня ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування житловим приміщенням, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 02 лютого 2021 року.

Суддя: В.І. Галаган