Ухвала

29 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 739/248/19

провадження № 61-18256ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виключення відомостей з актового запису про народження дитини,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених позовних вимог та ухвалених судових рішень

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3 , у якому просив виключити відомості про його батьківство з актового запису від 05 червня 2006 року № 03, складеного Попівською сільською радою Новгород-Сіверського району Чернігівської області, про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 під час перебування сторін у шлюбі, який розірвано 11 вересня 2007, народився ОСОБА_4 . Наприкінці 2007 року йому стало відомо, що ОСОБА_4 не є його рідним сином, а тому посилаючись на відсутність кровного споріднення між ним та ОСОБА_4 , просив виключити з актового запису відомості про його батьківство.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області

від 22 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Виключено з актового запису від 05 червня 2006 року № 03, зробленого виконкомом Попівської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області, відомості про ОСОБА_1 , як про батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони визнали факт відсутності кровного споріднення між позивачем та ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідач не довела, що на момент реєстрації народження дитини, ОСОБА_1 були відомі зазначені обставини.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 22 лютого 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції належно не встановив дійсних обставин справи, а тому дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 , на момент реєстрації дитини не знав, що він не є її батьком, що відповідно до положень частини п`ятої статті 136 СК України є підставою для відмови у задоволенні позову про оспорювання батьківства.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року, у якій він просив скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження мотивоване посиланням на те, що повний текст оскаржуваного судового рішення засобами поштового зв`язку заявник не отримував. Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, постанова Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року оприлюднена

06 жовтня 2021 року. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ознайомився із її змістом 07 жовтня 2021 року.

За змістом частини другої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Ураховуючи що, наведені заявниками причини пропуску строку на касаційне оскарження є поважними, клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню, а строк на касаційне оскарження поновленню.

Підставою касаційного оскарження постанови Чернігівського апеляційного суду

від 14 вересня 2021 року заявник зазначив пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України - відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 136 СК України у подібних правовідносинах.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Серед основних засад судочинства Конституцією України встановлено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Аналіз наведеної норми ЦПК України дає підстави вважати, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається норма права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок зробив апеляційний суд з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі 532/1348/19 ухваленій у подібних правовідносинах, Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України).

Частиною першою статті 122 СК України передбачено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

За змістом статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.

За приписами частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України, на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач у момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 17 березня 2020 року у справі № 606/2142/18 та від 06 травня

2020 року у справі № 641/2867/17-ц.

Ураховуючи наведене, посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду, щодо правильного застосування положень статті 136 ЦПК України у подібних правовідносинах не знайшли свого підтвердження, оскільки оскаржувана постанова Чернігівського апеляційного суду хоча й не містить посилання на зазначений висновок Верховного Суду, однак узгоджується з ним.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не містить посилання на інші випадки касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Суд касаційної інстанції переглядає рішення судів попередніх інстанцій лише в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. За відсутності належного обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, Верховний Суд позбавлений можливості на власний розсуд визначити підстави касаційного оскарження та вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня

1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain»

від 19 грудня 1997 року).

За змістом пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення у касаційному порядку.

Ураховуючи, що наведена заявником підстава касаційного оскарження судового рішення не знайшла свого підтвердження, посилань на інші випадки касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить, а тому підлягає поверненню заявнику на підставі положень пункту 4 часини четвертої статті 393 ЦПК України.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 4, 389,390, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Чернігівського апеляційного суду від 14 вересня 2021 року.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Чернігівського апеляційного суду

від 14 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виключення відомостей з актового запису про народження дитини, повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик