Ухвала

Іменем України

28 січня 2021 року

м. Київ

справа № 752/248/20

провадження № 61-753ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Марченка Дмитра Петровича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на майно та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк Олександр Борисович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурменко Наталія Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравчук Ольга Петрівна, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, скасування їх державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння та поновлення права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на майно, посилаючись на те, що 12 серпня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравчук О. П. посвідчено договори купівлі-продажу таких об`єктів нерухомого майна: земельної ділянки площею 0,0562 га, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :79:697:0015; житлового будинку площею 66 кв. м, розташованого за цією ж адресою, укладені між ОСОБА_3 як продавцем та ним як покупцем, за умовами яких він набув у власність вказане нерухоме майно. У вересні 2019 року він дізнався, що на згадане нерухоме майно накладено арешт в межах кримінального провадження, зареєстрованого за заявою ОСОБА_2 за фактом заволодіння земельною ділянкою та житловим будинком. На момент укладення договорів купівлі-продажу не існувало жодних обмежень чи заборон щодо вказаного нерухомого майна, яке було придбано ним за відплатним договором в особи, яка мала правовстановлюючі документи на нього та за якою було проведено державну реєстрацію права власності на майно. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив: визнати його добросовісним набувачем об`єктів нерухомого майна, а саме земельної ділянки площею 0,0562 га, розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :79:697:0015, та житлового будинку площею 66 кв. м, розташованого за цією ж адресою, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 12 серпня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравчук О. П. за реєстровим номером 801, та договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 12 серпня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравчук О. П. за реєстровим номером 805; визнати за ним право власності на вказані об`єкти нерухомого майна.

У січні 2020 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк О. Б., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурменко Н. О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравчук О. П., про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, скасування їх державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння та поновлення права власності на майно, посилаючись на те, що він є власником будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , на підставі договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, посвідчених 10 грудня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Н. В. 16 липня 2019 року він дізнався про те, що 21 червня 2019 року невстановлені особи шахрайським способом заволоділи належним йому нерухомим майном - вищевказаними будинком та земельною ділянкою - шляхом підроблення його підпису в довіреності, виданій на ім`я ОСОБА_4 , на продаж та оформлення відповідних договорів купівлі-продажу вказаних будинку та земельної ділянки. З жодним з відповідачів він не знайомий та ніколи не мав наміру відчужити належне йому майно. Дізнавшись про вказану подію, він звернувся до органу досудового розслідування із заявою про вчинення кримінального правопорушення, за якою відкрите кримінальне провадження та триває досудове розслідування. Враховуючи наведене, ОСОБА_5 просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 21 червня 2019 року, укладений між ним в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурменко Н. О. за реєстровим номером 3687; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 21 червня 2019 року, укладений між ним в особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурменко Н. О. за реєстровим номером 3686; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравчук О. П. за реєстровим номером 801; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 12 серпня 2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравчук О. П. за реєстровим номером 805; визнати поновленим його право власності на земельну ділянку площею 0,0562 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :79:697:0015; визнати поновленим його право власності на житловий будинок площею 66 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 ; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на його користь земельну ділянку площею 0,0562 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :79:697:0015; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на його користь житловий будинок площею 66 кв. м., розташований по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 лютого 2020 року об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0562 га, розташовану по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :79:697:0015. Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 житловий будинок площею 66 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що ОСОБА_5 як законний власник будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , наділений правом витребувати своє майно без визнання за рішенням суду низки правочинів, вчинених щодо цього майна, недійсними, оскільки зазначене майно вибуло з володіння ОСОБА_2 не з його волі іншим шляхом на підставі неіснуючої довіреності, яка у встановленому законом порядку ОСОБА_6 не видавалася. Тому подальше відчуження майна іншим особам, зокрема ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , також вважається таким, що відбулося з порушенням вимог закону та майнових прав позивача. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 необхідно відмовити, так як задоволення цих вимог не зумовить бажаних для нього наслідків - повернення у власність житлового будинку та земельної ділянки. Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій виходили з того, що він обрав неналежний спосіб захисту, оскільки добросовісність набуття майна - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Крім того, часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), виключає задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за останнім права власності на спірні земельну ділянку і житловий будинок.

15 січня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Марченко Д. П. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна і набув це майно за відплатним договором в особи, яка мала правовстановлюючі документи на нього. Задоволення віндикаційного позову і витребування в нього спірного нерухомого майна призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки на нього як на добросовісного набувача майна буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. При укладенні договорів купівлі-продажу він не знав і не міг знати про те, що ОСОБА_3 не має права відчужувати майно, а нотаріус не переконався, що перехід прав власності на майно відбувся відповідно до закону. Суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, про те, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягнути (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, № 19336/04, § 166-168). Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (рішення ЄСПЛ «Алєнцева проти Росії» від 17 листопада 2016 року, № 31788/06, § 72-77). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_7 , суди попередніх інстанцій в цій справі застосували правові висновки, викладені: 1) в постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, про те, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України; 2) в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, про те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника; 3) в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 183/7765/15 та 4) в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 234/5040/17, про те, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Спосіб захисту прав у вигляді витребування майна, придбаного за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, застосовується у випадку відсутності між сторонами договірних відносин і не потребує визнання недійсним як цивільно-правової угоди, так і виданого на підставі цієї угоди свідоцтва про право власності на майно.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 не уповноважував ОСОБА_4 на представництво його інтересів з питань управління та розпорядження (продажу, міни, передачі в іпотеку) належним йому нерухомим майном. Підпис від імені ОСОБА_2 , а так само рукописний запис в довіреності від 03 червня 2019 року, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком О. Б., зареєстрованій в реєстрі за номером 321, бланк ННТ № 655250, виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою, з наслідуванням його підпису. Вказана обставина підтверджується висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 19 грудня 2019 року № 17-3/1864. За таких обставин спірне нерухоме майно (земельна ділянка і житловий будинок) вибуло з володіння ОСОБА_2 поза його волею.

Встановивши, що спірні земельна ділянка і житловий будинок вибули з володіння ОСОБА_2 поза його волею на підставі довіреності, яка ним в установленому законом порядку не видавалася, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_5 наділений правом витребувати своє майно в особи, яка заволоділа ним, без визнання за рішенням суду низки правочинів, вчинених щодо цього майна, недійсними.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, не заслуговують на увагу, оскільки у наведених справах судами були встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі, і Верховний Суд застосував висновки ЄСПЛ, відображені в цих судових рішеннях, з урахуванням встановлених у справах обставин. Зокрема, у справах № 521/8368/15-ц та № 199/7375/16-ц з віндикаційним позовом звернулася прокуратура Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради, тобто позов стосувався витребування майна, яке вибуло з володіння органу місцевого самоврядування внаслідок ліквідації комунального підприємства. У справі № 645/4220/16-ц поряд з цивільно-правовими відносинами виникли правовідносини спадкування.

Аргументи заявника про неможливість витребування майна у добросовісного набувача спростовуються наведеними вище нормами матеріального права та правовими висновками Верховного Суду України і Верховного Суду.

Посилання заявника на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не заслуговує на увагу, так як застосування вказаної статті полягає в обґрунтованому пропорційному співвідношенні між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягнути.

У рішенні ЄСПЛ від 17 листопада 2020 року у справі «Каневська проти України» (заява № 73944/11) суд зазначив, що при вирішенні майнового спору між кількома приватними особами, ОСОБА_8 , першим добросовісним покупцем, і заявником, якому пані Ш. продала квартиру і сама була сумлінним покупцем, національні суди, по суті, повинні були врівноважити конфліктуючі приватні інтереси з приводу спірного майна. При цьому вони спиралися на пункт 1 (3) статті 388 ЦК України, який Національний законодавчий орган, діючи в рамках своєї широкої свободи розсуду, відповідно до статті 1 Першого протоколу прийняв рішення ввести у внутрішнє цивільне законодавство положення, що регулюють подібні ситуації в цій справі (тобто ситуацію, в якій як первісний власник майна, так і його сумлінний покупець мають конкуруючі права на нього). Беручи до уваги, що юрисдикція суду перевіряти правильність тлумачення і застосування внутрішнього права обмежена і що його функція не полягає в заміні національних судів, суд не вбачає в даній справі нічого такого, що дозволило б йому укласти, що національні суди застосували вищевказане положення явно помилково або таким чином, щоб прийти до довільних висновків. Крім того, як випливає з внутрішньодержавного прецедентного права, заявник мала можливість подати позов до особи, у якого вона і її чоловік придбали квартиру, про стягнення сплаченої за квартиру ціни або відповідно до статті 661, або відповідно до статті 1212 ЦК України.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про зупинення дії рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Марченка Дмитра Петровича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на майно та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гнідюк Олександр Борисович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурменко Наталія Олександрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравчук Ольга Петрівна, про визнання недійсним договорів купівлі-продажу, скасування їх державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння та поновлення права власності на майно.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко