Провадження № 2-о/161/357/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в колегіальному складі:

головуючого - судді Філюк Т.М.

за участі секретаря судового засіданні Денисюка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

Представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Філіпович Володимир Євгенійович звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, згідно якої просить суд встановити факт розірвання шлюбу укладений 07 липня 2011 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білогірськ, Білогірского району Автономної Республіки Крим, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Луцьк, Волинської області, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №631, з 26 лютого 2015 року.

Заяву обґрунтовує тим, що 13 серпня 2009 року заявником ОСОБА_3 , було отримано свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , актовий запис №431 від 13.08. 2009 року.

07 липня 2011 року, ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області (актовий запис №631).

Рішенням Ніхімовського районного суду міста Севастополь від 26 лютого 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, та 15.08.2017 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу Євпаторійським міським відділом запису актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим.

27 грудня 2019 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_7 , який зареєстровано відділом №1 міжрайонного управління ЗАГС по міським округам Люберці, Литкаріно і Котельники Головного управління ЗАГС Московської області.

Вказує, що заявниця, внаслідок приписів Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на даний момент, на території України має прізвище « ОСОБА_1 », оскільки рішення Ніхімовського районного суду міста Севастополь та свідоцтво про розірвання шлюбу є недійсним і не створює правових наслідків.

Заявник позбавлена можливості в позасудовому порядку встановити факт розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_2 , однак встановлення даного факту необхідне для підтвердження зміни прізвища з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ». Підставою звернення заявника до суду є неможливість реєстрації факту розірвання шлюбу в зв`язку з тим, що офіційні документи, що посвідчують зазначені факти, завірені органом окупаційної влади.

На підставі викладеного, заявник звернулась до суду з відповідною заявою.

Ухвалою від 18 жовтня 2021 року відкрито окреме провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.

В матеріалах справи міститься заява представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Філіповича В.Є. про розгляд справи за відсутності заявника та її представника.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про розгляд справи. Будь-яких заяв та клопотань на адресу суду не надходило.

Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що заява підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 5 ЦПК України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Луцьким МУ УМВС України у Волинській області від 29 липня 2011 року(а.с.18-21).

Як вбачається з матеріалів справи, 07 липня 2011 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 уклала шлюб з ОСОБА_2 , який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис №631, та змінила прізвище після реєстрації шлюбу на « ОСОБА_1 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_2 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області. (а.с. 6).

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Євпаторійським міським відділом запису актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим серії НОМЕР_3 від 15 серпня 2017 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 27 березня 2015 року на підставі рішення Ніхімовського районного суду міста Севастополь від 26 лютого 2015 року, актовий запис № 264 (а.с. 7).

Як встановлено судом, на даний час у заявника виникла необхідність оформлення в органах РАЦС свідоцтва про розірвання шлюбу, а тому встановлення факту розірвання шлюбу на тимчасово окупованій території України має юридичне значення для заявника, оскільки дозволить їй йому використати право на реєстрацію розірвання шлюбу та отримання свідоцтва про його розірвання на території України, де органи влади здійснюють свої повноваження. Іншого порядку встановлення факту розірвання шлюбу особою на тимчасово окупованій території, окрім судового, законом не встановлено.

Вирішуючи вимогу заявника про встановлення факту розірвання шлюбу, суд виходить із наступного.

Ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Датою початку тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є 20 лютого 2014 року.

Згідно п.1 ч.1 ст.3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій.

Статтею 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Таким чином, свідоцтво про розірвання шлюбу , видане Євпаторійським міським відділом запису актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим серії НОМЕР_3 від 15 серпня 2017 року, є недійсним на території України і не створює правових наслідків.

Відповідно до статтей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року №52/5, ст.317 ЦПК України, у зв`язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та на тимчасово окупованих територіях, та території проведення АТО, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення, анулювання здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016), ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про розірвання шлюбу, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів розірвання шлюбу на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення.

Відповідно до роз`яснень п.18 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму ВСУ №15 від 25.05.1998) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява обґрунтована і підлягає задоволенню.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду є підставою для державної реєстрації розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

На підставі викладеного вище та керуючись ст.ст. 10,11,13,19, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 №96/5, суд,

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт розірвання шлюбу між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білогірськ, Білогірского району Автономної Республіки Крим, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Луцьк, Волинської області, зареєстрований 07 липня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області, актовий запис № 631.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного тексту рішення 26 листопада 2021 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т. М. Філюк