Номер провадження: 22-ц/813/7694/21
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря - Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольга Сергіївна, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, вчиненого під впливом обману, -

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся з позовом Суворовського районного суду м. Одеси про визнання договору купівлі-продажу недійсним, вчиненого під впливом обману та просила визнати недійним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольгою Сергіївною, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 29352842, дата і час державної реєстрації - 10.12.2018 року 14:11:07 та номер запису про право власності 29352449, дата та час державної реєстрації - 10.12.2018 року 14:08:33.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що вона постійно проживала у житловому будинку АДРЕСА_2 з 24 липня 1996 року. Вказаний спірний будинок належав позивачці на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного 08.02.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. та зареєстрованого Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" 01.03.1996 року.

Як зазначила позивачка, на протязі тривалого часу, донька позивачки ОСОБА_3 та її колишній чоловік ОСОБА_2 , які розірвали шлюб в 2016 році, наполегливо добивалися згоди позивачки на відчуження спірного будинку на користь ОСОБА_2 . Мотивуючи свої вимоги тим, що отримавши будинок, ОСОБА_2 не буде ділити майно нажите в шлюбі, а саме 3-х кімнатну квартиру. Крім того, ОСОБА_2 купить на ім`я позивачки облаштовану однокімнатну квартиру, не вище 2-го поверху, поряд з базаром, щоб вона з урахуванням похилого віку та хворобливого стану здоров`я мала змогу виходити на вулицю та купувати собі продукти. А також надавати її необхідну допомогу та догляд. В разі відмови, донька погрожувала відмовитися від неї, не доглядати її та не надавати необхідної допомоги. Відповідач ОСОБА_2 погрожував розвалили, спалити будинок.

Отримавши консультацію про те, що будинок розташований на не приватизованій ділянці землі, а також те, що самочинно збудований 2-й поверх не введений в експлуатацію, будуть створювати перешкоди в відчуженні будинку, позивачка надіялась, що нотаріус укаже на перешкоди і відчуження будинку відтермінується. Про перешкоди відчужити весь будинок, позивачка говорила відповідачу.

В перших числах грудня місяця 2018 року, донька повідомила, що 10 грудня 2018 року її повезуть до нотаріуса для укладення угоди з відчуження будинку.

На питання позивачки про відповідність документів для угоди, відповідач ОСОБА_2 повідомив, що усі необхідні документи зібрані та передані нотаріусу. Її потрібно тільки з`явитися для підписання документів. А для відчуження 1/2 частини будинку ніяких перешкод не має.

В 2014 році при невідомих обставинах, позивачка втратила свій паспорт громадянки України НОМЕР_1 , виданий Вільногірським МВ УМВС України в Дніпропетровській області 16 лютого 1996 року.

З заявою звернулася до поліції та отримала новий паспорт громадянки України НОМЕР_2 , виданий Суворовським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області 25 липня 2014 року.

Влітку, в 2018 році в поштовому ящику, позивачка знайшла свій утрачений паспорт. Обидва паспорти новий і старий лежали в тумбочці. Збираючись до нотаріуса, позивачка нервувала, була збуджена, розгублена, не задумуючись взяла паспорт, як через тривалий час усвідомила, раніше утрачений.

10 грудня 2018 року нотаріус Левчук Ольга Сергіївна, в порушення законодавства, Наказу від 26.12.2012 №1951/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2012 р. за №2198/22510 «Про затвердження змін до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», в порушення Глави 3 «Установлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальних дій», встановила особу ОСОБА_1 по паспорту який визнаний недійсним.

Встановлення особи, в даному випадку, продавця будинку на підставі недійсного паспорта свідчить про порушення при посвідченні договорів купівлі-продажу вимог ст.43 Закону «Про нотаріат», п.13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами і визнається підставою нікчемності договорів.

Невведений в експлуатацію, самовільно збудований 2-й поверх, також не склали перешкоди для вчинення нотаріальних дій. Позивачка вважає, що відповідач надав нотаріусу технічний паспорт будинку який не відповідає дійсності.

Знаходячись у нотаріуса, позивачка підписала декілька документів та зазначила текст, який її був продиктований. Знайомлячись з договором купівлі-продажу, позивачка звернула увагу на те, що вона відчужує 1/2 частину будинку (так як її говорив відповідач) та вважала, що вона передає відповідачу половину будинку, а другою половиною буде користуватися, так же як було раніше - вона проживала в будинку разом з відповідачем: в період перебування відповідача в рейсі вона жила в будинку, а в періоди між рейсами - жила в квартирі доньки. Тим більше, що вона мала і має місце реєстрації в спірному будинку. Питання про зняття з реєстраційного обліку не стояло.

Відповідач позивачці ніякі кошти не передавав, так як, згідно домовленості обіцяв купити її однокімнатну квартиру з ремонтом та меблями, розташовану не вище 2-го поверху та поряд з базаром.

В лютому місяці 2019 року відповідач заселив її в кв. АДРЕСА_3 . Квартира розташована на 7 поверсі, без відповідного ремонту, тобто цілком не відповідала обіцяній квартирі.

Ліфт в будинку часто не працює, Позивачка не має змоги виходити на вулицю, забезпечувати себе необхідними продуктами. Донька та відповідач її не навідують. Обіцяну допомогу її не надають.

Крім того, через тривалий час позивачка довідалася, що і це житло не належить її, а власником житла являється її донька ОСОБА_3 .

Позивачка виявила бажання проживати в частині свого будинку, але відповідач, повідомив її що вона йому продала будинок і ніякого відношення до нього не має, а відповідно до квартири, щоб вона це питання вирішувала з донькою.

Звернувшись до пенсійного фонду позивачка намагалася перевести отримання пенсії за новою адресою, але її там повідомили, що паспорт який вона надала не являється дійсним. Але чомусь у нотаріуса він був визнаний дійсним і це не завадило здійснити нотаріальні дії по відчуженню будинку.

Звернення до нотаріуса, надати її копію договору, укладеного між нею та відповідачем чи бодай роз`яснити її яким чином відчужений будинок чи половина будинку, були безуспішними. Нотаріус відповіла, що в неї ніяких документів не має. На письмовий запит з проханням повідомити: куди, коли, за яким вихідним номером передана справа по відчуженню спірного будинку, нотаріус відповідь не надала.

Відповідно до отриманого позивачкою витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що нотаріус склала 2-і угоди про купівлю-продажу будинку АДРЕСА_1 по 1/2 частини будинку та зареєструвала право власності на ОСОБА_2 - номер запису про право власності 29352842 , дата і час державної реєстрації - 10.12.2018 року в 14:11:07 та номер запису про право власності 29352449, дата і час державної реєстрації -10.12.2018 року в 14:08:33.

Складаючи дві угоди на відчуження будинку по 1/2 частині, так як, земельна ділянка на якій розташований об`єкт відчуження, тобто будинок, не приватизована та не має кадастрового номеру, нотаріус порушила ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України. Так як, недодержання вимог закону щодо нотаріального посвідчення договору такого виду тягне за собою його нікчемність (ст. 220 Цивільного кодексу України).А недійсний правочин не створює юридичних наслідків (ст. 216 Цивільного кодексу України).

Враховуючи зазначене, позивачка просила її позов задовольнити та визнати оспорюваний правочин недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ), треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольга Сергіївна (м. Одеса, вул. Осипова, 7), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_5 ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованих в Реєстрі речових прав на нерухоме майно за записом №29352842 від 10.12.2018 р. в 14:11607 та запис № 29352449 від 10.12.2018 р. в 14:08:33 - залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем не наведено та не надано жодного переконливого та належного доказу, згідно якого вбачалось би, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду 07.04.2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2021 року. Відповідно до вимог якої, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвали нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольга Сергіївна, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, вчиненого під впливом обману.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його необґрунтованим. ОСОБА_1 вказує, що встановлені судом першої інстанції обставини не зазначені належним чином, не наведені мотиви з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, яким обґрунтовувались вимоги позивачки.

Позивачка зазначає, що відповідно до довідки № К3- 57554-ф/л від 27.03.2020 р. про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси, ОСОБА_1 в Єдиному державному демографічному реєстрі зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 з 24.07.1996 року по теперішній час.

Крім того апелянт звертає увагу на те, що до суду першої інстанції надані світлини будинку, де явно видно, що будинок має другий поверх, який не введений в експлуатацію. Технічний паспорт наданий нотаріусу не відповідає дійсності. Представник відповідача в судовому засіданні заявила, що позивачка сама готувала документи до нотаріуса в тому числі технічний паспорт, що не є доведеним. ОСОБА_1 вказує, що ніякі документи не готувала і не замовляла. Крім того, находячись в будинку, позивачка переглядаючи свої документи, найшла розписку ОСОБА_4 , про отримання від ОСОБА_2 коштів за надання послуг в підготуванні документів на угоду, на жилий будинок АДРЕСА_1 , зобов`язання підготувати документи до 07.12.2018 року. Розписка за підписом ОСОБА_4 датована 23.11.2018 року. Технічний технічний паспорт будинку який не відповідає дійсності підписаний генеральним директором ОРБТІ ОСОБА_4 . Тобто Позивачка вважає, що технічний паспорт на спірний будинок був наданий нотаріусу відповідачем.

ОСОБА_1 зазначає, що знаходячись у нотаріуса підписала декілька документів та зазначила текст, який її був продиктований. Знайомлячись з договором купівлі продажу, позивачка звернула увагу на те, що вона відчужує 1/2 частину будинку (так як її говорив відповідач і постійно звертав на це увагу) та вважала, що вона передає відповідачу половину будинку, а другою половиною буде користуватися, так же як було після розірвання шлюбу відповідача з донькою позивачки.

Тим більше, що вона мала і має місце реєстрації в спірному будинку. Питання про зняття з реєстраційного обліку не стояло.

В судовому засіданні представник відповідача і сам відповідач в своєму поясненні, ніяким чином не надали відповідь на необхідність укладати 2-і угоди по 2 частині будинку.

Апелянт вказує, що Відповідач не передавав їй жодних коштів, та вона вважала, що згідно домовленості, за половину будинку, зареєстровану на ім`я відповідача, він купить їй однокімнатну квартиру з ремонтом та меблями.

Покази представника відповідача в судовому засіданні про передачу коштів позивачу, ніякими доказами не підтверджено. Кожна 2 частина будинку оцінена в 334900 грн., але надати будь-які докази відносно отримання коштів позивачкою-банківський переказ на картку, бодай банальна розписка про отримання коштів та таке інше, відповідачем не надано, і не могло бути надано, так як позивачка мала надію, що відповідач (згідно усної домовленості між ними) купить їй однокімнатну квартиру. В судовому засіданні з`ясовано, що позивачка і відповідач дивилися немало однокімнатних квартир підбираючи ту, яка підійшла б вимогам позивачки.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач та донька, скориставшись її пригніченим станом, безпорадністю в зв`язку з погрозами залишити її без догляду, знищити будинок, спалити його, ввели її в оману, лишили її єдиного житла, та за допомогою її майна, тобто спірного будинку, вирішили свої проблеми по розподілу майна подружжя нажитого в шлюбі. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, яка мається в матеріалах нотаріальної справи, наданої до суду, відповідач ОСОБА_2 та донька позивачки ОСОБА_3 дійсно розірвали шлюб 19 липня 2017 року.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну. В даному випадку, істотними умовами були: відчуження 1/2 частини будинку та купівля взамін однокімнатної квартири на ім`я позивача. Але кошти позивачці не надавалися, а обіцяну її квартиру відповідачі зареєстрували на ім`я її доньки ОСОБА_5 , лишивши позивачку будь-якого житла.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

14 червня 2021 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Посилання позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Позивачем не було надано жодного доказу в підтвердження цих обставин зазначених в позові та повторно зазначених в апеляційній скарзі Не було надано жодних доказів того, що позивачка знаходилась в тяжкому пригніченому стані, що у неї були постійні головні болі, високий тиск, бiль в суглобах. При цьому, ОСОБА_1 у судовому засіданні дала пояснення, що до лікарів вона не зверталась, підтвердити ці обставини вона не може. Крім того, як зазначила позивач у судових засіданнях, де вона неодноразово надавала пояснення, a також в апеляційній скарзі - вона зверталися за консультаціями до адвокатів по факту відчуження будинку. Тобто, пораду їй було надано фахівцями в галузі права.

Так як, відповідно до ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом, судом було обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не довела свої позовні вимоги, і тому суд залишив їх без задоволення.

Також в апеляційний скарзі, позивач посилається на ту обставину, що судом не прийнято до уваги той факт, що угода купівлі-продажу було здійснено по недійсному паспорту позивача. Це також не відповідає дійсності. Так, у рішенні суду було встановлено, що «Щодо паспорту позивача, копію якого було надано до позовної заяви, що серія та номер зовсім інший, а саме: АЕ 182825, який дійсно, визнано недійсним, але тільки з 16.02.2019 року. Тобто, на момент вчинення правочинів, на 10.12.2018 року, цей паспорт, який належав позивачу, і який вона надала при укладанні угоди був дійсний. (а.с. 103)». Тобто, суд не тільки звернув увагу на цю обставину, а й надав їй належну оцінку. Щодо твердження апелянта, що третьою особою, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу не було перевірено наданий позивачем паспорт на дійсність, з посиланням на сайт https://notarius.infotech.gov.ua/cabinet.html, ОСОБА_2 вважає за необхідне зазначити наступне:

Згідно цього сайту, який, не є офіційним сайтом Міністерства юстиції України, паспорт, на який посилається позивач у позові серія НЕ 182825, був дійсним на момент вчинення оспорюваного правочину. Крім того, згідно зі ст.46-1 Закону України «Про нотаріат, від 02.09.1993 року №3425-XII, у редакції на момент вчинення правочину, нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва обов`язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру. Інформація з єдиних та державних реєстрів, отримана нотаріусом під час вчинення нотаріальних дій, залишається у відповідній справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Користування державними реєстрами здійснюються безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію. Як вбачається з роздруківці сайту Міністерства юстиції України та вищенаведеної норми Закону України «Про нотаріат», нотаріус не зобов`язаний перевіряти дійсність паспортів, а сайт, на який посилається апелянт не є офіційним, що і було встановлено судом при розгляді справи.

Згідно зі ст. 43 зазначеного Закону, нотаріус здійснює встановлення особи за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина Украйни, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.

З урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_2 вважає, що якщо апелянт надав недійсний паспорт для підтвердження своєї особи, уся відповідальність покладається лише на неї, та не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Факт того, що апелянт була ознайомлена з договорами купівлі-продажу, та мала намір продати спірний будинок також знайшли своє підтвердження при розгляді справи. Так, апелянт зазначила, як у позові, так і у наданих поясненнях суду, що тривалий час мешкала у квартирі, яка належить її донці, третій особі - ОСОБА_5 , яка була придбана задовго до укладання договорів купівлі-продажу. Апелянт добровільно знялася з реєстрації по АДРЕСА_4 та зареєструвалася за новою адресою: у квартирі АДРЕСА_3 . Саме паспорт з цією реєстрацією апелянт надав приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., що підтверджується наданими документами, копії яких будо витребувано судом та містяться у матеріалах справи. Тривалий час мешкала у цій квартирі. Крім того, як зазначила апелянт у позовній заяві, у поясненнях суду та апеляційній скарзі вона намагалась перевести отримання пенсії за новою адресою, що підтверджує факт того, що ОСОБА_1 не тільки мала намір продати спірний будинок, а й добровільно його звільнила та переїхала до нової оселі.

Також не відповідають встановленим обставина справи твердження апелянта, що істотними умовами договору купівлі-продажу спірного будинку є придбання на ім`я апелянта однокімнатної квартири. Як було встановлено судом, та підтверджується копіями договорів купівлі-продажу, які містяться в матеріалах справи, у договорах відсутня бідь-яка домовленість щодо того, що я повинен купити апелянту однокімнатну квартиру з ремонтом та меблями, не вище 2-го поверху та поряд з базаром.

У даному випадку, істотними умовами договору купівлі-продажу є предмет та ціна. Як вбачається з укладених договорів між ОСОБА_6 та позивачем була досягнена згода щодо ціни та предмету договорів. Інших умов, а тим паче купівля однокімнатної квартири на ім`я позивача нами не укладалася. Це лише припущення апелянта. І тому, визнання договорів купівлі-продажу недійсними, в розумінні статей 203, 215 ЦК України, судом першої інстанції не встановлено.

Посилання апелянта на ст.377 ЦК України та ст.1203К України, у зв`язку з незаконністю відчуження права власності на будівлю без кадастрового номеру земельної ділянки (тобто без набутого права власності на землю), протирічить загальним нормам зазначених статей, у яких не міститься заборона відчуження будинку як цілого так і частинами, якщо немає кадастрового номеру на земельну ділянку на якій розміщено будинок. У нормах цих статей зазначено те тільки перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будинок (за умови, що право власності вже існує), а й право користування, у випадку, якщо таке право було у попереднього власника. Так, у договорах купівлі-продажу житлового будинку від 10 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., та зареєстрованих у реєстрі за № 2416 та № 2417, у ч.2 п.1 зазначено, що «Продавець свідчить, що право власності на земельну ділянку на якій розташовано майно на даний час не оформлено, земельна ділянка в оренді не перебуває». Тому, відповідно до ст. 337 ЦК України, до цих правовідносин застосовується норма, про перехід права користування земельною ділянкою у випадку набуття права власності на будівлю, так як земельна ділянка ніколи не була у власності позивача. А є такою, що сформована згідно з п. 2 перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр», так як право користування виникло у позивача до 2004 року незалежно від присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру.

Окремо ОСОБА_2 звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що апеляційне скарга хоча і містить посилання на те, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права, але не містить жодного посилання на ці норми, а саме які саме процесуальні норми було порушено, та які саме норми матеріального права були не вірно застосовані при вирішення спору по суті апелянтом не зазначено.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2021 року є законним, обґрунтованим, постановленим без порушення норм процесуального та матеріального права, та керуючись ст.360, п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України,

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.04.2021 року апеляційне провадження за апеляційною скарго ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольга Сергіївна, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, вчиненого під впливом обману було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.04.2021 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольга Сергіївна, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, вчиненого під впливом обману було призначено до розгляду на 21.10.2021 року на 09:45 год

21 жовтня 2021 року в судове засідання було відкладено за заявою ОСОБА_1 на 18.11.2021 року на 11:15 год.

18 листопада 2021 року в суде засідання з`явилися представник позивача адвокат Васильєва Л.В., представник відповідача - адвокат Ніколава Н.А. та представник третьої особи - ОСОБА_7.

Представник позивача - адвокат Васильєва Л.В. апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, проси суд її задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Ніколава Н.А. та представник третьої особи - ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10.12.2018 року уклали договори купівлі-продажу нерухомого майна - 1/2 частки буд. АДРЕСА_2 за номером 2416 та номером 2417, що посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольгою Сергіївною. (а.с. 113, 114, 141, 142).

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому під порушенням права необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягти згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є предмет та ціна. Як вбачається з укладених договорів між сторонами була досягнена згода щодо ціни та предмету договорів.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10.12.2018 року уклали договори купівлі-продажу нерухомого майна - 1/2 частки буд. АДРЕСА_2 за номером 2416 та номером 2417, що посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольгою Сергіївною. (а.с. 113, 114, 141, 142).

Продаж спірного нерухомого майна здійснено за 334900 гривень (двічі) та сторонам роз`яснено нотаріусом про необхідність проведення розрахунку за цими договорами з дотриманням вимог ст. 1087 ЦК України та Постанови Правління НБУ «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 29.12.2017 року №148. (п. 4 договорів номер 2416 та номер 2417).

Відповідно до п. 6 оспорюваних договорів, сторони свідчили, що ці Договори відповідають їх дійсним намірам, не є фіктивними та удаваними, не вчиняються в результаті недбальства, під впливом обману, насильства, тяжкої обставини.

В зазначених договорах відсутня будь-яка домовленість щодо того, що відповідач купить ОСОБА_1 однокімнатну квартиру з ремонтом та меблями, розташовану не вище 2-го поверху та поряд з базаром.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, (ст. 627 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягти згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Щодо паспорту позивача, копію якого було надано до позовної заяви, що серія та номер зовсім інший, а саме: АЕ 182825, який дійсно, визнано недійсним, але тільки з 16.02.2019 року. Тобто, на момент вчинення правочинів, на 10.12.2018 року, цей паспорт, який належав позивачу, і який вона надала при укладанні угоди був дійсний. (а.с. 103).

Крім того, згідно зі ст. 46-1 Закону України «Про нотаріат», від 02.09.1993 року №3425-ХІІ, у редакції на момент вчинення правочину, нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва обов`язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру. Інформація з єдиних та державних реєстрів, отримана нотаріусом під час вчинення нотаріальних дій, залишається у відповідній справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Користування єдиними та державними реєстрами здійснюється безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію.

Як вбачається з роздруківці сайту Міністерства юстиції України та вище приведеної норми Закону України «Про нотаріат», нотаріус не зобов`язаний перевіряли дійсність паспортів, а сайт, на який посилається позивач не є офіційним.

Згідно зі ст. 43 зазначеного Закону, нотаріус здійснює встановлення особи за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів.

Технічний паспорт на будівлю було надано самим позивачем, за зроблений на ім`я позивача 21.11.2018 року, та ніякої відмітки, про самочинно збудований другий поверх не містить.

Той факт, що позивач ОСОБА_1 була ознайомлена з договорами купівлі-продажу, і тривалий час мешкала з донькою (що підтверджує й сама позивач у позові) свідчить про те, що позивач мала намір продати спірний будинок, отримала гроші, звільнила будинок для відповідача ОСОБА_2 , як нового власника та знялася з реєстрації.

Посилання позивача на ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, у зв`язку з незаконністю відчуження права власності на будівлю без кадастрового номеру земельної ділянки (тобто без набутого права власності на землю), протирічить загальним нормам зазначених статей, у яких не міститься заборона відчуження будинку як цілого так і частинами, якщо немає кадастрового номеру на земельну ділянку на якій розміщено будинок. У нормах цих статей зазначено те тільки перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будинок (за умови, що право власності вже існувало), а й право користування, у випадку, якщо таке право було у попереднього власника. Так, у договорах купівлі-продажу житлового будинку від 10 грудня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук О.С., та зареєстрованих у реєстрі за № 2416 та № 2417, у ч.2 п.1 зазначено, що «Продавець свідчить, що право власності на земельну ділянку на якій розташовано майно на даний час не оформлено, земельна ділянка в оренді не перебуває». Тому, відповідно до ст.337 ЦК України, до цих правовідносин застосовується норма, про перехід права користування земельною ділянкою у випадку набуття права власності на будівлю, так як земельна ділянка ніколи не була у власності позивача. А є такою, що сформована згідно з п. 2 перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр», так як право користування виникло у позивача до 2004 року незалежно від присвоєння земельній ділянці кадастрового номера.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Частиною 3 статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частина 2 статті 43 ЦПК встановлює, що учасники справи зобовязані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п`ятою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, посилалися на те, що підставою недійсності спірного правочину позивач вказує на наявність домовленості з відповідачем щодо того, що відповідач купить ОСОБА_1 однокімнатну квартиру з ремонтом та меблями, розташовану не вище 2-го поверху та поряд з базаром. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаної обставини. Вказане твердження є суперечливим, проте договір купівлі-продажу був укладений і нотаріально посвідчений. Судом встановлено, що сторони у справі, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 10.12.2018 року нерухоме майно - 1/2 частки буд. АДРЕСА_2 за номером 2416 та номером 2417, що посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левчук Ольгою Сергіївною. (а.с. 113, 114, 141, 142).

Після укладення договору частка будинку була передана відповідачу, а отже настали правові наслідки відповідно до умов укладеного договору. Підписавши оспорюваний договір, позивач підтвердила, що його умови повністю відповідають її волевиявленню, також вказала про повний розрахунок за продану квартиру. При нотаріальному посвідченні правочину позивач усвідомлювала значення своїх дій і керувалась ними, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний договір купівлі-продажу укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману покупцем продавця, позивачем не доведено, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи заявника щодо того, що вона фактично не отримував грошових коштів за продаж спірної квартири не можуть бути підставою для визнання недійсним договору, оскільки доводи щодо неналежного виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки судом першої інстанції було надано оцінку посиланням позивача на визнанням договорів купівлі-продажу недійсним в повному обсязі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Правові підстави для скасування судового рішення та ухвалення при апеляційному перегляді справи нового рішення про задоволення позову відсутні.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23.11.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А.П. Заїкіна

С.О. Погорєлова