Постанова

Іменем України

29 січня 2021 року

м. Київ

справа № 308/2739/16-ц

провадження № 61-9648св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у складі судді Собослой Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 12 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), яке змінило назву на ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 06/1632К-07, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 110 000 доларів США під 12,45 % річних з кінцевим терміном повернення до 11 вересня 2027 року. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 17 лютого 2016 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 99 346,86 доларів США, з яких: 80 044,28 доларів США - строкова заборгованість за кредитом; 6 861 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 11 739,63 доларів США - заборгованість за відсотками; 701,95 доларів США - пеня/підвищені відсотки. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 12 вересня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 06/1633П-07, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, процентів і неустойки. Враховуючи викладене, ПАТ «Універсал Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року у складі судді Монич О. В. позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 06/1632К-07 від 12 вересня 2007 року в розмірі 99 346,86 доларів США, з яких: 80 044,28 доларів США - строкова заборгованість за кредитом; 6 861 доларів США - прострочена заборгованість за кредитом; 11 739,63 доларів США - заборгованість за відсотками; 701,95 доларів США - пеня/підвищені відсотки. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позов банку доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, 08 квітня 2019 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року на підставі частини другої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з поданням апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки й цій особі. ОСОБА_2 є відповідачем у справі, її представник ОСОБА_4 , яка діяла на підставі довіреності від 05 квітня 2016 року, неодноразово повідомлялася судом першої інстанції про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать відповідні розписки та клопотання про відкладення розгляду справи.Однак, будучи обізнаною про існування спору, заявник подала апеляційну скаргу після спливу одного року з дня складення повного тексту рішення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У травні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення цим судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не була повідомлена місцевим судом про розгляд цієї справи, оскільки жодних повісток не отримувала. Копію рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року заявник отримала лише 01 квітня 2019 року, після чого одразу вжила заходів для подання апеляційної скарги. Таким чином, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції безпідставно застосував положення частини другої статті 358 ЦПК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 28 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

10 червня 2019 року справа № 308/2739/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Встановлено, що справа за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором перебувала на розгляді суду першої інстанції з квітня 2016 року.

05 квітня 2016 року представник ОСОБА_2 за довіреністю від 05 квітня 2016 року - ОСОБА_4 подала до місцевого суду заяви про видачу ухвали про відкриття провадження та про ознайомлення з матеріалами справи (том 2, а. с. 1, 10).

Суд першої інстанції неодноразово повідомляв представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про розгляд справи, про що свідчать наявні в матеріалах справи розписки, судові повістки та поштові повідомлення про вручення (том 2, а. с. 26, 56, 65, 84, 99, 108, 118).

Крім того, факт обізнаності сторони відповідача про перебування справи у провадженні суду підтверджується іншими матеріалами справи.

Зокрема, 17 жовтня 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала від імені свого довірителя зустрічну позовну заяву до ПАТ «Універсал Банк» про визнання поруки припиненою, яку ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року було залишено без розгляду (том 2, а. с. 32-35, 122).

Також вказаний представник неодноразово зверталася до суду із заявами та клопотаннями про відкладення розгляду справи (том 2, а. с. 12, 29, 87, 109), про витребування оригіналів документів (том 2, а. с. 39-40) та про витребування доказів (том 2, а. с. 57-58).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 06/1632К-07 від 12 вересня 2007 року в розмірі 99 346,86 доларів США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (том 2, а .с. 123-125).

Копії рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року були направлені учасникам справи листом від 28 листопада 2017 року, зокрема відповідачу ОСОБА_2 - за адресою: АДРЕСА_1 (том 2, а. с. 126).

Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 повернулося до суду з відміткою служби поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (том 2, а. с. 132-133).

За заявою ОСОБА_2 копію рішення суду першої інстанції вона отримала 01 квітня 2019 року (том 2, а. с. 139).

08 квітня 2019 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року (том 2, а. с. 141-146).

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

За змістом частини першої статті 292 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення місцевим судом (далі - ЦПК України 2004 року), частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду зазначив, що згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій. Отже, процедура апеляційного оскарження визначається на момент подачі апеляційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що за відсутності виключних випадків сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. В контексті наведеної статті під неповідомленням особи про розгляд справи розуміються випадки, коли учасник справи взагалі ніяким чином не повідомлявся судом, не знав про наявність справи у провадженні суду. Однак до таких випадків не може бути віднесено неповідомлення особи про окреме судове засідання у справі, навіть якщо в цьому засіданні було ухвалено рішення (за умови, що матеріалами справи безспірно підтверджується факт обізнаності особи про розгляд судом справи та/або її участь у ній).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на підставі частини другої статті 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_2 є відповідачем у справі, про її розгляд була обізнана, однак своєчасно не скористалася правом на оскарження судового рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Аргументи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не повідомлялася про розгляд справи і отримала копію рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 листопада 2017 року лише 01 квітня 2019 року, не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини п`ятої статті 76 ЦПК України 2004 рокувручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. Аналогічна норма міститься і в частині п`ятій статті 130 ЦПК України.

Будучи одним із відповідачів, ОСОБА_2 через свого повноважного представника неодноразово повідомлялася про день, час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, подавала зустрічний позов, тобто достовірно знала про розгляд справи, однак більше року після ухвалення рішення місцевого суду не вживала заходів, щоб дізнатися про стан відомого їй судового провадження, що й призвело до порушення строку на апеляційне оскарження рішення. Тому процесуальна бездіяльність відповідача чи її представника не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

Таким чином, постановляючи оскаржувану ухвалу, апеляційний суд діяв у межах наданих йому цивільним процесуальним законодавством України повноважень, з додержанням вищенаведених вимог міжнародного законодавства та згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ.

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію заявником своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення всіх можливих та залежних від неї дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, заявник не надала.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до викладення обставин справи та незгоди заявника із судовим рішенням суду першої інстанції, яке не переглянуте в апеляційному порядку по суті, а тому не може бути предметом касаційного перегляду.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко