Провадження № 2/643/4382/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Гюлалієвої Ф.Р. кизи, представника позивача - адвоката Синицького І.О., відповідача - ОСОБА_1 , представника відповідача - адвоката Мірошниченко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення права користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати ОСОБА_1 (далі - відповідач) такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 (далі - Квартира); позбавити відповідача права користування Квартирою; зняти відповідача з реєстрації місця проживання у Квартирі.

В обґрунтування позову зазначено, що Квартира належить позивачу на праві особистої приватної власності, оскільки придбана ним до укладення шлюбу з відповідачем. 23.09.2020 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. Відповідач з 13.08.2020 року проживає окремо від позивача за адресою: АДРЕСА_2 . Спільна дочка сторін проживає разом з позивачем у Квартирі. Факт реєстрації відповідача в Квартирі порушує право власності позивача. Крім того, відповідач регулярно з`являється до Квартири в стані алкогольного сп`яніння, влаштовує скандали, псує меблі, викликає поліцію.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 08.07..2021 року відкрито провадження у вказаній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні 02.11.2021 року представник позивача позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав у повному обсязі.

Відповідач та її представник у судовому засіданні 02.11.2021 року позов не визнали, заперечували проти його задоволення.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши її матеріали, встановив наступні фактичні обставини.

Згідно Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 25.06.2021 року, в Квартирі зареєстровані за місцем проживання відповідач та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В ході розгляду справи позивач зареєструвався за місцем проживання за адресою Квартири, що підтверджується наданою ним Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 11.09.2021 року.

Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є позивач та відповідач.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23.09.2020 року розірваний шлюб між позивачем та відповідачем. З вказаного рішення вбачається, що шлюб між сторонами був укладений 20.10.2012 року.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15.06.2021 року, власником Квартири є позивач на підставі договору купівлі-продажу від 14.10.2011 року.

Оцінюючи доводи і аргументи учасників справи, викладені в заявах по суті справи та висловлені під час судового засідання, а також надані учасниками справи докази, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Верховним Судом в постанові від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц зазначено, що аналіз ст. 71, 72 ЖК Української PCP дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з положень законодавства України, а також вказаних вище висновків щодо застосування норм права Верховного Суду, предметом доказування в даній справі є в тому числі факт непроживання відповідача в Квартирі понад один рік та відсутність поважних причин такого непроживання.

Тягар доведення вказаних обставин, виходячи з приписів ст. 12, 13, 81 ЦПК України, покладається на позивача.

Вирішуючи питання відносно того, чи надано суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження вказаної обставини, суд керується таким.

На підтвердження факту непроживаня відповідача в Квартирі суду наданий акт, підписаний ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , згідно якого відповідач не проживає в Квартирі з 13.08.2020 року по даний час. Підписи осіб на вказаному акті посвідчені директором ОЖК «Левада» 07.06.2021 року.

Оцінюючи вказаний акт, суд керується таким.

Дата складення акту в ньому не зазначена. Виходячи з того, що згідно акту відповідач не проживає в Квартирі з 13.08.2020 року, а підписи осіб, що його склали, посвідчені 07.06.2021 року, вказаний акт не може бути доказом непроживання відповідача в Квартирі понад один рік, оскільки з 13.08.2020 року по 07.06.2021 року пройшло менше одного року.

Крім того, суд враховує, що клопотання про виклик до суду та допит в якості свідків осіб, які підписали акт, позивачем не заявлялось.

Таким чином, особи, що підписали акт, про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання не попереджались, судом не допитувались, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити джерело обізнаності вказаних осіб із обставинами, з приводу яких складений акт.

За таких обставин суд не може визнати вказаний вище акт без дати належним та допустимим доказом, яким може підтверджуватись факт непроживання відповідача в Квартирі більше одного року.

Крім того, суд враховує, що з пояснень представника позивача, а також доводів позовної заяви вбачається, що відповідач регулярно з`являється до Квартири, оскільки вважає, що має права на Квартиру.

Таким чином, факт відсутності відповідача в Квартирі спростовується доводами позовної заяви та пояснення представника позивача, з яких вбачається, що позивач періодично приходить до Квартири як до житла, право на яке, за її думкою, вона має.

Крім того, як вбачається з наданих відповідачем доказів, протягом 2019-2021 року остання багаторазово зверталась до органів поліції з приводу неправомірних, на її думку, дій позивача, в тому числі спричинення їй позивачем тілесних ушкоджень та перешкоджання проживанню в Квартирі.

Так, згідно заяви відповідача від 28.03.2021 року, адресованої начальнику відділу поліції, 27.03.2021 року після святкування дня народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач за адресою Квартири виштовхав відповідача за межі Квартири.

Відповідно до заяви відповідача від 14.04.2021 року, адресованої начальнику відділу поліції, вона просить вжити заходів щодо відповідача, який 12.04.2021 року о 07:30 год. за адресою Квартири спричинив їй тілесні ушкодження.

Суду також наданий витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15.04.2021 року, з якого вбачається, що відомості до ЄРДР внесені за заявою позивача про те, що 12.04.2021 року о 07:30 год. за адресою Квартири їй були спричинені тілесні ушкодження.

Також суду надана заява відповідача від 30.07.2021 року, адресована начальнику відділу поліції, з приводу того, що 30.07.2021 року відповідач виганяв позивача з Квартири, виставив за двері її речі.

Згідно заяви відповідача від 31.07.2021 року, адресованої начальнику відділу поліції, 31.07.2021 року позивач вимагав від відповідача віддати йому ключі від Квартири.

В судовому засіданні відповідачем були надані пояснення, згідно яких в неї немає доступу до Квартири, оскільки позивач змінив замки на вхідних дверях до Квартири.

Представник позивача в судовому засідання не заперечував вказані вище пояснення відповідача. Пояснив, що позивач дійсно змінив замок на вхідних дверях до Квартири, оскільки відповідач в його присутність приходила до Квартири та псувала речі.

Таким чином, з письмових заяв відповідача, адресованих начальнику відділу поліції, вбачається, що неправомірні, на її думку, дії відносно неї вчинялись у 2021 році за адресою Квартири та були пов`язані в тому числі з перешкоджанням з боку позивача у доступі відповідача до Квартири. В позовній заяві позивач зазначав, що відповідач періодично приходить до Квартири. Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, згідно яких позивачем дійсно був змінений замок на вхідних дверях до Квартири з метою унеможливлення самостійного доступу відповідача до Квартири.

У суду в межах розгляду даної справи відсутні підстави надавати оцінку по суті вказаним вище заявам відповідача, оскільки вказані питання відносяться до компетенції органів поліції.

Разом з тим, оцінюючи вказані вище докази та пояснення учасників справи в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку щодо недоведеності як факту непроживання відповідача у Квартирі протягом останнього року, так і факту відсутності поважних причини такого непроживання.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову з мотивів непроживання відповідача в Квартирі понад один рік без поважних причин.

Оцінюючи доводи позивача відносно того, що відповідач є його колишнім членом сім`ї та втратила право користування житлом у зв`язку із припиненням сервітуту, та посилання на відповідну практику Верховного Суду, суд керується таким.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року в справі № 447/455/17, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Оскільки вказані вище висновки щодо застосування норм права є останніми за часом та висловлені Великою Палатою Верховного Суду, суд керується саме зазначеними висновками, згідно яких сам факт припинення відповідачем сімейних відносин з власником Квартири (позивачем) не позбавляє її права користування займаним приміщенням.

Оцінюючи питання щодо пропорційності втручання в права сторін на житло, суд керується таким.

Квартира складається з трьох кімнат, що передбачає можливість проживання позивача та відповідача в окремих кімнатах.

Відповідач зареєстрована за місцем проживання в Квартирі. Крім того, у Квартирі зареєстрована та проживає її малолітня дочка, якій виповнилось 8 років.

За таких обставин суд приходить до висновку, що сам по собі факт припинення сімейних відносин позивача з відповідачем в даній ситуації не є достатньою підставою для припинення права відповідача на проживання в Квартирі, яка є зареєстрованим місцем її проживання, а також місцем проживання її малолітньої дочки.

Факт належності відповідачу на праві власності іншого житла, на що в тому числі посилався позивач в обґрунтування позову, не спростовує вказаних вище висновків суду щодо відсутності підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування Квартирою, з мотивів припинення сімейних відносин з позивачем.

Оцінюючи доводи позивача відносно того, що відповідач пошкодила майно, що знаходиться в Квартирі, та надані на підтвердження цього докази, зокрема відеозаписи та фотографії, суд керується таким.

З даних відеозаписів та фотографій суд позбавлений можливості встановити, що пошкодження майна, які на них зафіксовані, дійсно спричинені відповідачем. Так, на відеозаписах та фотографіях зафіксовані лише факти пошкодження майна, проте всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України доказів того, що вказані пошкодження спричинені відповідачем, суду не надано.

Представник відповідача в судовому засіданні не визнала, що вказані пошкодження спричинені відповідачем.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що процесуальний обов`язок доведення того, що вказані пошкодження спричинені відповідачем, покладається на позивача. Проте будь-яких доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надано.

Враховуючи наведене, у суду відсутні підстави для задоволення позову з мотивів пошкодження відповідачем майна у Квартирі.

Крім того, суд враховує, що позивач не позбавлений права на захист своїх прав шляхом звернення до суду з позовом до відповідача про відшкодування завданої шкоди.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову та відмовляє у позовних вимогах у повному обсязі.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення права користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 29.11.2021 року.

Суддя Д.А. Крівцов