Справа № 311/910/20
Провадження № 2/311/89/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Задорожка Д.А.

секретаря судового засідання Осінцевої Л.А.

представника позивача адвоката Козій Д.О.

представника відповідача адвоката Лисенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василівка в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В позові ОСОБА_1 зазначила, що 11 лютого 2018 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про організацію стажування (далі за текстом - Договір), який за своєю правою природою є договором про надання послуг, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.1 Договору, згідно з умовами цього Договору ОСОБА_1 в межах погодженого бюджету зобов`язується організувати клієнтові навчання, набуття практичного досвіду та стажування у виробничих умовах (далі за текстом - стажування), а клієнт зобов`язується пройти таке стажування та виконувати інші обов`язки за цим Договором.

Відповідно до п. 2.2.Договору, бюджет стажування складається із сум необхідних витрат, пов`язаних із стажуванням та послуг ОСОБА_1 з організації такого стажування.

За період стажування, з 11 лютого 2018 року до 31 грудня 2019 року, бюджет стажування становить 40 646 грн. 29 коп.

22 лютого 2018 року ОСОБА_1 сплачено 13 400 гривень 00 копійок за проходження навчання ОСОБА_2 щодо моделювання брів, макіяжу та перманентного макіяжу брів (мікроблейдингу), з 12 лютого 2018 року до 22 лютого 2018 року. 14 березня 2018 року ОСОБА_1 сплачено 487 гривень 47 копійок за проїзд 16.03.2018 ОСОБА_2 до міста Києва на навчання. 14 березня 2018 року ОСОБА_1 сплачено 289 гривень 70 копійок за проїзд 18.03.2018 ОСОБА_2 до міста Запоріжжя після навчання. 16 березня 2018 року ОСОБА_1 оплатила на рахунок ОСОБА_3 1 808 гривень 40 копійок за навчання ОСОБА_2 з нарощуванню вій. 14 квітня 2018 року ОСОБА_1 сплачено 197 гривень 63 копійки за проїзд 23.04.2018 ОСОБА_2 до міста Києва на навчання. 22 квітня 2018 року ОСОБА_1 оплатила на рахунок ОСОБА_3 1 104 гривні 53 копійки за навчання ОСОБА_2 з нарощуванню вій. 07 травня 2018 року ОСОБА_1 сплачено 250 гривень 00 копійок за проїзд 08.05.2018 ОСОБА_2 до міста Києва на навчання. 09 травня 2018 року сплачено 2 800 гривень 00 копійок за навчання ОСОБА_2 восковій та сахарній депіляції 09 травня 2018 року та 10 травня 2018 травня. 14 серпня 2018 року ОСОБА_1 сплачено 308 гривень 56 копійок за проїзд 27.08.2018 ОСОБА_2 до міста Києва на навчання. З серпня 2019 року сплачено 8 000 гривень 00 копійок за базове дводенне навчання з косметології обличчя та тіла, яке було надано ОСОБА_2 28 та 29 серпня 2018 року. В грудні 2019 року ОСОБА_1 провела навчання ОСОБА_2 щодо лазерної епіляції вартістю 12 000 гривень 00 копійок.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що ОСОБА_1 фінансує стажування за власний рахунок в межах розміру бюджету стажування у відповідності до умов цього Договору.

Пункт 3.2. Договору містить положення, що ОСОБА_2 в обов`язковому порядку компенсує вартість стажування ОСОБА_1 за умови дострокового звільнення. Якщо ОСОБА_2 звільняється за власним бажанням протягом першого року праці, вона зобов`язана повернути вартість стажування у трикратному розмірі. Якщо ж звільнення відбувається протягом наступних двох років після першого, ОСОБА_2 повинна повернути повну вартість стажування згідно цього Договору.

Пункт 3.3. Договору передбачає, що протягом дії Договору ОСОБА_2 не може працювати за отриманою спеціалізацією ніде, крім салону ОСОБА_1 . За невиконання цього пункту передбачене звільнення та відшкодування вартості стажування у трикратному розмірі.

Відповідно до п. 4.2. Договору, він діє до повного виконання Сторонами за договором своїх зобов`язань.

Позивач вказує, що Договір за своєю юридичною природою відноситься до договорів про надання послуг, які мають низку спільних ознак, і це обумовлює закріплення в главі 63 ЦК України узагальнених положень щодо договору про надання послуг. Норми цієї глави співвідносяться з нормами, що регулюють договори про окремі послуги, відповідно як загальні та спеціальні, тому застосовуються до всіх договорів про надання послуг, якщо інше не випливає із суті відповідних зобов`язань.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

В даному випадку, на думку позивача, послугами є організація навчання ОСОБА_4 , а оплатою вказаного навчання, є подальша праця в салоні ОСОБА_1 , що, в свою чергу, передбачало укладення трудового договору.

Станом на 11 лютого 2018 року, тобто до відкриття в місті Дніпрорудне салону МY NAILS&ВЕАUТY, ОСОБА_1 не могла укласти відповідний трудовий договір з ОСОБА_2 , оскільки ще не було відомо про дату початку роботи.

04 квітня 2018 року, під час відкриття в місті Дніпрорудне салону МY NAILS&ВЕАUТY ОСОБА_1 , в присутності свідка ОСОБА_5 , повідомила ОСОБА_2 про те, що для виконання Договору відправить ОСОБА_2 на підпис трудовій договір.

04 квітня 2018 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_6 супровідний лист разом з двома примірниками трудового договору, який було підписано ОСОБА_1 , та програмою стажування до Договору.

Позивач вказує, що вона належним чином здійснювала виконання Договору, оплачуючи та забезпечуючи отримання ОСОБА_2 навчання. Однак відповідач фактично рік не надавала підписаний трудовий договір, тому 02.04.2019 ОСОБА_1 повторно направила відповідачу трудовий договір (вже з новою датою) та оновленою програмою стажування, з якої було виключено стажування на перше півріччя 2019 року, щоб до моменту завершення стажування ОСОБА_2 уклала трудовий договір, оскільки ОСОБА_1 станом на квітень 2019 року не отримала жодної оплати від ОСОБА_2 тих витрат, які несла ОСОБА_1 за договором стажування.

Через те, що ОСОБА_2 й в 2019 році уникала укладення трудового договору, то завершення стажування було здійснено в грудні 2019 року, коли ОСОБА_2 зазначила, що буде оформлюватися на роботу з січня 2020 року, внаслідок чого ОСОБА_1 привезла в грудні 2019 року в її салон в місті Дніпрорудне апарат лазерної епіляції Light Sheer Desire для навчання ОСОБА_2 лазерній епіляції.

Під час опитування ОСОБА_7 пояснила, що, вона є працівником ФОП ОСОБА_1 в клініці естетичної медицини My clinic, яка знаходиться за адресою: м. Київ. вул. Мечникова, буд. 22А та в своїй роботі майже постійно використовує для процедур лазерної епіляції апарат лазерної епіляції Light Sheer Desire. 05 грудня2019 року ФОП ОСОБА_1 вказаний апарат лазерної епіляції Light Sheer Desire відвезла до міста Дніпрорудне в салон MY NAILS&BEAUTY для завершення процесу навчання ОСОБА_2 згідно договору стажування. Після завершення навчання ОСОБА_2 в грудні 2019 року, ОСОБА_1 залишила вказаний апарат на місяць в місті Дніпрорудне для продовження виробничої практики ОСОБА_2 , в зв`язку з чим вказаний апарат був відсутній у приміщенні клініки естетичної медицини My clinic.

ОСОБА_1 зазначила, що за період знаходження апарату лазерної епіляції Light Sheer Desire з 05 грудня 2019 року до 17 січня 2020 року в розпорядженні ОСОБА_2 , нею не було отримано прибутку в розмірі 50 000 гривень.

На думку позивача, оскільки ОСОБА_2 ухилялась від укладення трудового договору з ФОП ОСОБА_1 , то не пройшов один рік роботи від моменту завершення стажування в грудні 2019 року, а отже трикратний розмір підтверджених витрат 40 646 гривень 29 копійок становить 121 938 гривень 87 копійок, а також 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок втраченого доходу від невикористання апарату лазерної епіляції Light Sheer Desire».

З огляду на викладене, з посиланням на положення ст.ст. 22, 1166 ЦК України, позивач просила суд стягнути на свою користь з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 171 938 гривень 87 копійок, а також судові витрати з оплати судового збору та правової допомоги (т.с. № 2, а.с. 1-11).

Відзив на позов відповідачем суду не надано.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Рух справи та прийняті процесуальні рішення.

18 березня 2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , про стягнення заробітної плати (т.с. № 1, а.с. 1-2).

24 березня 2020 року відкрито провадження у справі (т.с. № 1, а.с. 41).

02 червня 2020 року судом отримано відзив на позовну заяву (т.с. № 1, а.с. 70-84).

02 червня 2020 року судом отримано зустрічну позовну заяву (т.с. № 2, а.с. 1-11).

16 червня 2020 року відкрито провадження за зустрічним позовом та об`єднано з первісним (т.с. № 2, а.с. 80).

26 січня 2021 року за клопотання первісного позивача первісний позов залишено без розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1) ; збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина 2); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина 3).

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На підтвердження позовних вимог, зокрема, заподіянні їй матеріальної шкоди відповідачем, ОСОБА_1 посилалася на укладення 11 лютого 20188 року між нею та відповідачем договору стажування, який, на її думку, за своїм змістом був договором про надання послуг.

Суд зазначає, що матеріали зустрічної позовної заяви не містять вказаного договору, а посилання представника на подання вказаного договору ОСОБА_2 при зверненні до суду з первісним позовом, не є, на думку суду, виконанням позивачем вимог ст.. 81 ЦПК України, оскільки первісний позов залишено судом без розгляду. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти обставин, викладених в позовній заяві, в тому числі щодо укладення відповідного договору.

Крім того, на підтвердження викладених в позовній заяві, ОСОБА_1 надано письмові докази, дослідження яких не дає суду підстав для висновку про обґрунтованість позову, виходячи з наступного.

Додані позивачем копія трудового договору від 04 квітня 2018 року № 01-П між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також не підтверджує укладення між сторонами у справі договору про організацію стажування від 11 лютого 2018 року, оскільки він не підписаний ОСОБА_2 , як і програма проходження навчання, стажування та виробничої практики …, що свідчить про непогодження останньою умов вказаного договору (т.с. № 2, а.с. 29,30-32,33, 34).

З вищевикладених підстав не є належним доказом існування між сторонами як трудових так і пов`язаних з виконанням договору стажування від 11 лютого 2018 року відносин, надана позивачем копія трудового договору від 02 квітня 2019 року № 01-П між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.с. № 2, а.с. 35-36, 37-39, 40, 41).

Протокол опитування особи за її згодою від 21 травня 2020 року, за яким представником позивача опитано ОСОБА_8 , яка надала певні пояснення щодо, нібито, обставин справи (т.с. № 2, а.с. 42-43), також, на думку суду, не є належним доказом на підтвердження завдання відповідачем матеріальної шкоди позивачу, оскільки позивачем не заявлялося клопотання про виклик та допит вказаного свідка у суді, згідно вимог ст.. 91 ЦПК України, що унеможливило перевірку дійсності показань вказаної особи.

З викладених вище підстав суд не приймає в якості належного доказу відповідь на адвокатський запит ОСОБА_9 , згідно якого остання повідомила про сплату 22 лютого 2018 ФОП ОСОБА_1 на користь салону краси, де вона працювала на той час, 13 400 грн. за проходження навчання ОСОБА_10 (т.с. № 2, а.с.46,47). Додатково суд зазначає, що інших належних та допустимих доказів на підтвердження перерахування ОСОБА_1 грошових коштів у вказаному розмірі, позивачем суду не надано.

Копія товарного чеку від 09 травня 2018 року, за яким сплачено 2 800 грн. за навчання ОСОБА_4 унеможливлює підтвердження зазначених в позові обставин через відсутність інших належних доказів, зокрема, про особу, якою кошти були отриманні та здійснення нею практичних заходів щодо навчання ОСОБА_2 .

Зі змісту проїзних документів, наданих позивачем, неможливо встановити як особу, якої здійснено їх оплату, так і призначення (мету) поїздки ОСОБА_2 до тих чи інших населених пунктів в різний час (т.с. № 2, а.с. 51, 52, 53, 54, 55).

Скріншоти переписки, за відсутності інших належних доказів самого факту такої переписки та ідентифікації осіб, між якими вона здійснювалася, не дозволяють суду стверджувати, що вони мають відношення до розгляду дійсної справи (т.с. № 2, а.с.56-58, 68).

Платіжні доручення від 16 березня 2018 року та 23 квітня 2018 року підтверджують лише сплату ОСОБА_1 на користь ОСОБА_11 певних сум без уточнення їх призначення (т.с. № 2, а.с. 59,60).

Інших доказів позивачем не надано.

З огляду на викладене та приймаючи до уваги, що позивачем не надано суду належних доказів як на укладення між сторонами у справі певних договорів (договору стажування та трудового) так і на заподіяння відповідачем матеріальної шкоди позивачу, надані докази, досліджені судом, не підтверджують викладених в позовній заяві обставин, суд вважає необхідним в задоволенні позову в зв`язку з необґрунтованістю.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1); інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 2).

Відповідно до ст.. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2) ; для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3); розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4) ; у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5); обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6).

В зв`язку з відмовою в позову, витрати понесені позивачем на оплату судового збору та професійної правничої допомоги відшкодуванню не підлягають.

Одночасно з цим, з матеріалів справи встановлено, що відповідачем сплачено 9 700 грн. адвокату Лисенко І.Ю. за надання професійної правничої допомоги, що підтверджено ордером адвоката Лисенко І.Ю. на надання правової допомоги від 16 вересня 2020 року, договором від 15 вересня 2020 року про надання правничої допомоги між адвокатом Лисенко І.Ю. та позивачем, актом виконаних робіт від 23 грудня 2020 року, квитанціями, згідно яких адвокатом Лисенко І.Ю. надано правничу допомогу позивачам на суму 9 700 грн. та отримано від відповідача ОСОБА_2 9 700 грн. за виконану роботу (т.с. № 1, а.с. 164, 237, 238, 239, 240, 241, 242).

Враховуючи викладене, суд з урахуванням вимог ч.3 ст. 141 ЦПК України, співмірності та розумності, вважає обґрунтованим розмір витрат, понесених відповідачем на надання професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 5 000 грн., які підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 77, 80, 263-268 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди, відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , 5 000 (п`ять тисяч) гривень в якості витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Василівський районний суд Запорізької області (згідно п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІI Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 28 січня 2021 року.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області Д.А. Задорожко