Справа № 595/1080/21
Провадження № 2/595/374/2021
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2021 місто Бучач

Бучацький районний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Созанської Л.І.,
за участю секретаря судового засідання Ковалівського Б.В.,
позивачів-відповідачів ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 ,
представника позивачів-відповідачів, адвоката Захарчука Ю.В.,
відповідача-позивача ОСОБА_3 ,
представника відповідача-позивача, адвоката Бахіра Р.Д.,
розглянувши в судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права користування житлом та встановлення порядку спільного користування житлом, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення відповідача з належної позивачам квартири за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є власниками вказаної вище квартири згідно свідоцтва про право власності, серія НОМЕР_1 , зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25 жовтня 2007 року. Дана квартира приватизована ними на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». У належному ОСОБА_4 та ОСОБА_2 житлі зареєстрований і проживає ОСОБА_3 . Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. З березня 2021 року відповідач не бере ніякої участі по утриманню квартири, не сплачує послуги за використаний газ, електроенергію, воду, вивіз сміття. Комунальні послуги сплачують лише позивачі. При цьому відповідачу повертають 75 % за сплачений газ, електроенергію, воду, вивіз сміття, оскільки він є учасником бойових дій, які він позивачам не повертає. ОСОБА_3 чинить перешкоди в користуванні квартирою, вчиняє домашнє насильство, за що притягався до адміністративної відповідальності, також працівниками поліції було складено та вручено йому обмежувальний припис, однак відповідач продовжує вчиняти скандали, ображає та принижує позивачів, своїми протиправними діями порушує їх право на вільне користування майном. Згідно свідоцтва про право власності від 05 серпня 1993 року ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 .
Ухвалою судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 03 серпня 2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання на 17 серпня 2021 року о 12 год 00 хв.
25 серпня 2021 року судом зареєстровано відзив відповідача ОСОБА_3 на позовну заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, вважає його необґрунтованим, так як користується квартирою на законних підставах. Зазначає, що 26 вересня 1997 року між ним та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб. В шлюбі народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між ними декілька разів розривався і знову реєструвався за ініціативою ОСОБА_2 . Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. 01 березня 2017 року вони зареєстрували шлюб, а 05 травня 2021 року шлюб розірвано. Під час шлюбу ОСОБА_2 25 жовтня 2007 року в порядку приватизації оформила на себе та сина ОСОБА_1 право спільної часткової власності по 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . На той час відповідач був зареєстрований за місцем проживання батьків за адресою: АДРЕСА_3 . З 20 червня 2008 року по даний час він зареєстрований за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач - офіцер Збройних Сил України, капітан, учасник бойових дій, в період з 17 березня 2015 року по 19 липня 2016 року у складі військової частини брав участь в бойових діях в зоні АТО. Після прибуття з зони АТО погіршився стан його здоров`я: загострилась гіпертонічна хвороба, якою хворіє з 2010 року, часті порушення сну після психотравмуючої ситуації, а саме смерті матері в січні 2021 року, хронічний гепатит, раптовий приступ втрати свідомості, який мав місце 19 червня 2021 року. Він перебував на лікуванні в Заліщицькому госпіталі, з 05 лютого 2021 року по 26 лютого 2021 року в Більчезолотецькій обласній лікарні реабілітації ім. В.Г. Вершигори Борщівського району, з 10 лютого 2020 року по 28 лютого 2020 року в Золотопотіцькій районній лікарні Бучацького району, в період з 30 червня 2021 року по 08 липня 2021 року був на стаціонарному обстеженні в Тернопільській обласній психоневрологічній лікарні, що підтверджується виписками з медичних карт. До березня 2021 року ОСОБА_7 регулярно сплачував за газ, електроенергію, водопостачання. Оплату здійснював через особистий кабінет, однак під час перебування в лютому 2021 року на лікуванні син з дружиною заблокували йому вхід до кабінету, після чого він не має змоги оплачувати послуги. Між ним та колишньою дружиною і сином, який знаходиться під її впливом, існує конфлікт, що триває з того часу, як він повернувся з АТО і в нього погіршився стан здоров`я. Очевидно, що став не потрібний дружині та сину і тому виникають ситуації на рівні побутових сварок. Ці ситуації син та дружина планомірно та цілеспрямовано використовують у своїх цілях, викликають поліцію для оформлення нібито фактів домашнього насильства, для складення тимчасового заборонного припису, щоб мати підставу його виселити. Домашнього насильства відповідач не вчиняє. Постанови Бучацького районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2021 року та Тернопільського апеляційного суду від 03 червня 2021 року, які свідчать про одиничний факт притягнення його до адміністративної відповідальності, самі по собі не можуть бути достатнім доказом вчинення позивачам перешкод в користуванні житлом та підставою для виселення. Порушення тимчасового заборонного припису від 12 квітня 2021 року, яке виразилось у запитанні до позивачів, чи сплачено рахунок за газ, є по суті малозначним і не може бути доказом того, що позивачам чиняться перешкоди в користуванні житлом та служити підставою для виселення. Вважає, що позивачем не надано доказів того, що ним чиняться перешкоди в користуванні житлом, а також не доведено, що існують підстави для його виселення без надання іншого житлового приміщення.
25 серпня 2021 року через канцелярію Бучацького районного суду Тернопільської області надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права користування житлом та встановлення порядку спільного користування житлом.
В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 26 вересня 1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 . Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано за ініціативою ОСОБА_2 01 березня 2017 року вони повторно зареєстрували шлюб, а 05 травня 2021 року шлюб розірвано. Під час шлюбу ОСОБА_2 25 жовтня 2007 року в порядку приватизації оформила на себе та сина право спільної часткової власності по 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. З 20 червня 2008 року по теперішній час він зареєстрований за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Посилаючись на ст. 60 СК України, зазначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Він в період з 17 березня 2015 року по 19 липня 2016 року у складі військової частини приймав участь в бойових діях в зоні АТО. Після проходження служби погіршився стан його здоров`я, тому проходив реабілітацію в медичних закладах, що підтверджується виписками з медичних карт № 7782, № 288. У зв`язку з подачею ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до суду позовної заяви про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення виникла необхідність звернутись за захистом свого права на користування житлом та визначення порядку користування житлом. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 25 жовтня 2007 року квартира АДРЕСА_4 загальною площею 47,0 кв.м, житловою площею 31,4 кв.м, складається з коридору площею 6,1 кв.м, кладової площею 0,8 кв.м, санвузла площею 2,5 кв.м, кухні площею 5,7 кв.м, кімнати площею 11,5 кв.м, кімнати площею 19,9 кв.м, балкону площею 0,5 кв.м. Поділ квартири в натурі, в даному випадку, є неможливим, оскільки сторонам неможливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири. При виникненні конфліктної ситуації, що обумовлена поданням позову про усунення перешкод в користуванні житлом та виселенням і яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Вважає, що зустрічний та первісний позови є взаємопов`язаними і спільний їх розгляд є доцільним, та просить суд: прийняти зустрічний позов до розгляду та об`єднати його в одне провадження з первісним позовом; визнати за ним, ОСОБА_3 , право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_4 загальною площею 47,0 кв.м, житловою площею 31,4 кв.м.; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_4 наступним чином: у користування ОСОБА_3 виділити кімнату площею 11,5 кв.м.; у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділити кімнату площею 19,9 кв.м.
08 вересня 2021 року представником позивачів, адвокатом Захарчуком Ю.В. подано до суду відповідь на відзив, у якому він зазначив, що ОСОБА_3 у відзиві на позов не спростовує належними та допустимими доказами факт отримання ним 75% коштів, сплачених позивачами за житлово-комунальні послуги, та повернення їх позивачам. 12 квітня 2021 року працівниками ВП № 2 м. Бучач Чортківського районного ВП ГУНП в Тернопільській області складено і вручено ОСОБА_3 тимчасовий заборонний припис по факту вчинення домашнього насильства. 29 квітня 2021 року Бучацьким районним судом Тернопільської області прийнята постанова по справі № 595/589/21, якою визнано винним ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП із накладенням на нього штрафу. 03 червня 2021 року Тернопільський апеляційний суд прийняв постанову по справі № 595/589/21, якою скасував постанову Бучацького районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2021 року і визнав винним ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, із накладенням на нього штрафу в розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 170 гривень в дохід держави. У відзиві на позов ОСОБА_3 вказує про одиничний факт притягнення його до адміністративної відповідальності, хоча стосовно ОСОБА_3 за вчинення правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, було складено протоколи про адміністративні правопорушення серії ВАБ №516685 від 12 квітня 2021 року, серії ВАБ №516577 від 12 квітня 2021 року, серії ВАБ №516686 від 12 квітня 2021 року, серії ВАБ №516578 від 12 квітня 2021 року, серії ВАБ №516580 від 17 квітня 2021 року, з яких вбачається, що ОСОБА_3 вчиняв щодо ОСОБА_1 домашнє насильство, а саме: ображав нецензурними словами, морально принижував чоловічу гідність. Це все зазначено у постанові Тернопільського апеляційного суду від 03 червня 2021 року. Також, ОСОБА_3 14 липня 2021 року був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 182 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. 17 серпня 2021 року Бучацький районний суд Тернопільської області прийняв постанову про закриття провадження у справі про вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, що свідчить про систематичне вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства та неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі. Крім цього, у відзиві на позов ОСОБА_3 не вказує, що йому на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 , згідно свідоцтва про право власності від 05 серпня 1993 року, що свідчить про наявність житла у відповідача. Відповідач використав своє право на безкоштовну приватизацію згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у зв`язку з чим він не мав права на безкоштовну приватизацію частки у квартирі АДРЕСА_4 , тому вказана квартира не відноситься до спільної сумісної власності.
Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 09 вересня 2021 року прийнято в провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права користування житлом та встановлення порядку спільного користування житлом, об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення.
14 вересня 2021 року відповідачем ОСОБА_3 подано заперечення, у якому він зазначає, що з 20 червня 2008 року по теперішній час ОСОБА_3 зареєстрований за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання № 275 від 26 травня 2021 року, витягом № 776 про зареєстрованих осіб. Між ним та колишньою дружиною і сином, який знаходиться під її впливом, існує конфлікт, який триває з того часу як ОСОБА_3 повернувся з АТО і в нього погіршився стан здоров`я. Очевидно, що став не потрібний дружині та сину і тому виникають ситуації на рівні побутових сварок. Ці ситуації син та дружина планомірно та цілеспрямовано використовують у своїх цілях, викликають поліцію для оформлення нібито фактів домашнього насильства, для складення тимчасового заборонного припису, щоб мати підставу для його виселення. Ніякого домашнього насильства ним не чинилось і не чиниться. Матеріали, додані до позову, не містять належних та допустимих доказів того, що він систематично псує жиле приміщення та надвірні споруди, обмежує доступ позивачів до них, порушує правила співжиття, зокрема, чинить сварки, робить неможливим проживання разом з ним в одній квартирі. Факт звернення позивачів до поліції з підстав вчинення щодо них психологічного домашнього насильства свідчить про наявність конфлікту між позивачами та відповідачем, але не підтверджує факт того, що він вчинив саме порушення правил співжиття у сфері житлових відносин в контексті ст. 116 ЖК України. Вважає, що позивачами не надано доказів того, що ним чиняться перешкоди в користуванні житлом, а також не доведено, що існують підстави для його виселення без надання іншого житлового приміщення.
14 вересня 2021 року представником позивачів, адвокатом Захарчуком Ю.В. подано до суду відповідь на зустрічний позов, у якій він зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_4 . В цій квартирі також зареєстрований і проживає ОСОБА_3 . Шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 розірвано. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач проживає у спірній квартирі з ОСОБА_1 . ОСОБА_3 в якості члена сім`ї і набув права користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Позивачі є власниками квартири, які у досудовому порядку вимагали від ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення. Відповідач спільним побутом із позивачами не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі частини 2 статті 406 ЦК України. Згідно свідоцтва про право власності від 05 серпня 1993 року ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 , що свідчить про наявність житла у відповідача. ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві пропонує у двокімнатній квартирі АДРЕСА_4 виділити йому в користування кімнату «49-5» площею 11,5 кв.м, а кімнату «49-6» площею 19,9 кв.м виділити в користування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_2 . Двадцятирічний ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , у зв`язку з чим не може проживати з матір`ю в одній кімнаті. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не є подружжям, між ними виникли неприязні відносини, тому вони не можуть проживати в одній кімнаті. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. З березня 2021 року ОСОБА_3 не бере ніякої участі по утриманню квартири, не оплачує житлово-комунальні послуги, при цьому відповідачу повертають 75% сплачених житлово-комунальних послуг, оскільки він є учасником бойових дій, однак він повернуті кошти позивачам не дає. ОСОБА_3 чинить перешкоди в користуванні квартирою, вчиняє домашнє насильство, скандали, обзиває нецензурними словами та принижує власників житла, про що свідчать складені працівниками поліції тимчасовий заборонний припис, протоколи про вчинення ним адміністративних правопорушень та постанови суду і підтверджує систематичність вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі. З викладених підстав просив у задоволенні позовних вимог по зустрічному позові відмовити.
16 вересня 2021 року відповідачем ОСОБА_3 подано відповідь на відзив по зустрічному позові, у якій зазначає, що відзив позивачів по зустрічному позову необґрунтований. В належній йому на праві спільної сумісної власності квартирі АДРЕСА_2 , про яку згадують позивачі у своєму відзиві на зустрічний позов, на даний момент проживає сестра з чоловіком та дітьми. Матеріали, додані до первісного позову, не містять належних та допустимих доказів, що він систематично псує жиле приміщення та надвірні споруди, обмежує доступ позивачів до них, порушує правила співжиття, зокрема вчиняє сварки, робить неможливим проживання з ним в одній квартирі. Факт звернення позивачів до поліції з підстав вчинення щодо них психологічного домашнього насильства свідчить про наявність конфлікту між позивачами та відповідачем, але не підтверджує факт того, що він вчинив саме порушення правил співжиття у сфері житлових відносин в контексті ст. 116 ЖК України. При виникненні конфліктної ситуації, яка обумовлена поданням позову про усунення перешкод в користуванні житлом та виселенням і яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд, тому просить суд задовольнити позовні вимоги по зустрічному позову.
12 жовтня 2021 року представником позивачів, адвокатом Захарчуком Ю.В. подано до суду заперечення на відповідь на відзив на зустрічний позов, згідно якого просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_4 . Зазначає, що позивачі є власниками квартири, які у досудовому порядку вимагали від ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом виселення. Відповідач спільним побутом із позивачами не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі частини 2 статті 406 ЦК України. ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 , згідно свідоцтва про право власності від 05 серпня 1993 року, що свідчить про наявність житла у відповідача.
Згідно ухвали Бучацького районного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2021 року підготовче судове засідання у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
За клопотання позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника, адвоката Захарчука Ю.В. витребувано з Бучацького районного суду Тернопільської області матеріали адміністративної справи № 595/589/21 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 173-2 КУпАП та долучено до матеріалів справи USB-флеш-накопичувач із відеозаписами. Задоволено клопотання представника відповідача, адвоката Бахіра Р.Д. про виклик в судове засідання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні первинний позов підтримав, суду пояснив, що він з матір`ю ОСОБА_2 вирішили подати даний позов, оскільки останнім часом відповідач ОСОБА_3 , який є його батьком, робить нестерпним їх проживання у належній позивачам квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . З березня 2021 року ОСОБА_1 помітив погане ставлення батька до матері та неодноразово захищався за матір. ОСОБА_3 постійно вчиняє сварки, для чого використовує будь-які причини, особливо коли перебуває в стані алкогольного сп`яніння, також погрожує їм, залякує, принижує та ображає, робить все для того, щоб друзі ОСОБА_2 з ним не спілкувалися. Батько неодноразово вчиняв домашнє насильство, тому вони не можуть спокійно спати, так як не знають, що їх очікує. Зустрічний позов вважає необґрунтованим, оскільки квартира належить йому з мамою.
Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні первинний позов підтримала, суду пояснила, що вона з відповідачем ОСОБА_3 з 05 травня 2021 року не є подружжям, оскільки вони розірвали шлюб. За 23 роки спільного проживання з чоловіком позивач постійно зазнавала психологічне насильство з боку відповідача. Дане житло є в її та сина частковій власності, оскільки відповідач на час приватизації отримав свою частку у житлі батьків за адресою: АДРЕСА_3 . Дану квартиру надали ОСОБА_2 для проживання, оскільки вона п`ять років працювала в Бучацькому коледжі. Спочатку відповідач не хотів реєструватися в житлі, однак після приватизації просив його зареєструвати. За час спільного проживання сторони робили ремонт у квартирі, проте ОСОБА_2 вкладала в ремонт більшу частину грошей. Після повернення з АТО ОСОБА_3 перереєстрував на себе рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг, але цього року вона, як власник квартири, їх перереєструвала на себе, у зв`язку з чим почалися погрози зі сторони відповідача. ОСОБА_2 неодноразово викликала поліцію з приводу вчинення насильства відповідачем-позивачем та після цього вони зазнавали ще більшого психологічного тиску, оскільки вночі відповідач ламав розетки, виносив речі. Позивачі не знають, що від нього очікувати, тому не можуть спокійно відпочивати. Були випадки, що він приходив додому посеред ночі в п`яному вигляді, заходив у кімнату, в якій позивач разом із сином сплять, будив їх, говорив, що спатиме у їхній кімнаті, скандалив, погрожував. Був випадок, коли після того, як ОСОБА_3 підігрів собі їжу, залишив відкритою одну конфорку газової плити, звідки відбувався відтік газу. Також намагався вирвати трубу, якою надходить вода до котла. Вони з сином не можуть спокійно перебувати у помешканні, відпочивати, навіть спати. Відповідач не бережливо ставиться до речей в квартирі. Крім цього, в лютому 2021 року забрав ключі від підвалу, де зберігаються продукти харчування, у зв`язку з чим вони не мали доступу до харчів. Незважаючи на сплату позивачем житлово-комунальних послуг, відповідачу, як учаснику АТО, повертають 75 % сплачених коштів, однак він дані кошти їй не дає. Внаслідок психологічного тиску зі сторони ОСОБА_3 позивач перебувала на лікуванні у психіатричній лікарні. Зауважила, що вона не є дружиною відповідача, а він займає її помешкання, тому просила у зв`язку із втратою сервітуту відмовити ОСОБА_3 в задоволені зустрічного позову.
Представник позивачів, адвокат Захарчук Ю.В. в судовому засіданні первинний позов підтримав, заперечував проти задоволення зустрічного позову, вважає його необґрунтованим та пояснив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. ОСОБА_3 чинить психологічний тиск на позивачів, зокрема - це погрози різного характеру, у тому числі застосування фізичного насильства, залякування, приниження і образи нецензурними словами. З приводу конфліктів ОСОБА_1 неодноразово звертався із заявами до відділення поліції № 2 (м. Бучач) Чортківського районного ВП ГУНП в Тернопільській області. Також, відповідач чинить перешкоди позивачам в проживанні та користуванні квартирою, робить неможливим з ним проживання. Припинення сімейних відносин з власником квартири позбавляє його права користування займаним приміщенням.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти первісного позову заперечив та суду пояснив, що протягом останнього року він втратив роботу, померла його мати, у зв`язку з чим він отримав значний стрес. Крім цього в нього були проблеми зі здоров`ям, пропав сон, був збуджений стан, рідні його не розуміли, тому вони з дружиною розлучилися. Син почав на нього ображався та скаржився в поліцію, за що відповідач був притягнутий до відповідальності, штраф згідно постанови апеляційного суду він сплатив. Щодо зустрічного позову пояснив, що вони з ОСОБА_10 були одружені з 1997 року, отримали квартиру у 1998 році і там жили, там і народився їхній син. Згодом квартиру спільними силами приватизували, зробили ремонт. Вважає, що у квартирі є його частка і він має право там проживати. Всі комунальні послуги, які надаються у спірній квартирі, ОСОБА_3 раніше сплачував. Його обурило, що позивачі за час його відсутності змінили рахунки по оплаті комунальних послуг. Протягом останніх місяців оплату комунальних послуг здійснює колишня дружина. Компенсація на комунальні послуги від держави йому, як учаснику бойових дій, відбувається, але відносно невелика, визнав, що кошти? компенсовані за сплату комунальних послуг, позивачам не повертає. Співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_3 він є формально, там він не проживає.
Представник відповідача, адвокат Бахір Р.Д. в судовому засіданні проти первісного позову заперечив та пояснив, що позовні вимоги позивачів є безпідставними та надуманими. Коли відповідач працював у військовому комісаріаті, перебував в АТО та отримував заробітну плату, як офіцер на передовій, яка забезпечувала життя сім`ї, тоді питання про виселення зі сторони дружини та сина не ставилися. Коли у ОСОБА_3 виникли проблеми зі здоров`ям, тоді він став непотрібним своїй сім`ї. Конфлікти провокуються позивачами, замість того, щоб їх згладжувати, це виноситься на загал. ОСОБА_3 не є позбавлений батьківських прав відносно сина позивача ОСОБА_1 , а тому і має право, як батько, виховувати його та робити йому зауваження з приводу його поведінки. Зустрічний позов підтримав, зазначив, що відповідач є зареєстрованим в даній квартирі, право проживати і користуватися даною квартирою йому належить на рівні з власниками, так як іншого житла фактично не має, оскільки у квартирі АДРЕСА_2 , співвласником якої він являється, проживає його сестра з сім`єю.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду показав, що він є рідним братом відповідача ОСОБА_3 . Свідок проживав з сім`єю брата в одному будинку, разом святкували свята, їхні діти разом росли та дружили. Брат працював в ПАТ «Укртелеком», у зв`язку із скороченням штату працівників був звільнений. Потім працював у військовому комісаріаті, пішов в АТО, захворів батько, який після перенесених операцій помер. Дану втрату брат переніс важко. Після повернення з АТО ОСОБА_3 була потрібна реабілітація. Коли захворіла їхня мати, відповідач здійснював за нею догляд, однак вона померла. З часом в сім`ї брата почалися непорозуміння, дружина подала на розлучення. Після того він проходив лікування і все було добре. Брат, проходячи службу в АТО, допомагав сім`ї, перераховуючи кошти дружині на карточку. В квартирі за адресою: АДРЕСА_1 він проживає з часу одруження із ОСОБА_2 . В 2007 році під час приватизації квартири брат проживав у даній квартирі, але не був там зареєстрований. Після приватизації він зареєструвався та живе по даний час. В даній квартирі брат з дружиною спільно здійснювали ремонт, проводили опалення, воду, встановлювали ванну. Свідок також допомагав братові робити опалення. Він вважає, що конфлікти є спровокованими. Позивач, племінник свідка ОСОБА_6 , є вразливим хлопцем ще з малечку та гостро сприймає критику. У батьківському житлі, а саме у квартирі АДРЕСА_2 є три житлових кімнати, однак ОСОБА_3 там не може проживати, так як у даній квартирі мешкає їх сестра з дочкою та її чоловіком.
Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, покази свідка, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини.
Згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 25 жовтня 207 року, виданого Бучацьким районним бюро технічної інвентаризації та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а також згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» 25 жовтня 2007 року, реєстраційний номер 20785805, квартира АДРЕСА_5 , на праві спільної часткової власності (по Ѕ частці) належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Із записів у будинковій книзі для реєстрації громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_1 , слідує наступне: за вказаною адресою з 04 вересня 2007 року зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а з 20 червня 2008 року зареєстрований ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Факт реєстрації відповідача за адресою: АДРЕСА_1 також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 275 від 26 травня 2021 року, витягом № 776 про зареєстрованих осіб, виданих Трибухівською сільською радою Чортківського районуТернопільської області.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05 серпня 1993 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 30 липня 1993 року, №187, Чортківським міськрайонним бюро технічної інвентаризації, на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 та ОСОБА_13 належить квартира АДРЕСА_6 .
Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 вересня 2016 року (справа № 595/1403/16-ц) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 26 вересня 1997 року у Трибухівській сільській раді Бучацького району Тернопільської області, розірвано.
Як слідує із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 01 березня 2017 року Бучацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 01 березня 2017 року зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис за № 19.
Із свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 05 травня 2021 року Бучацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), вбачається, що 05 травня 2021 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.
12 квітня 2021 року ДОП СРПП ВП № 2 (м. Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області Куликом О. видано терміновий заборонний припис серія АА №135500 стосовно кривдника ОСОБА_3 у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства, із застосуванням до кривдника таких заходів заборонного припису: заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 5 діб з 13.00 год 12 квітня 2021 року до 13.00 год 17 квітня 2021 року.
Як слідує з матеріалів справи № 595/589/21 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 173-2 КУпАП, наданої канцелярією Бучацького районного суду Тернопільської області, вбачається, що відділенням поліції № 2 (м. Бучач) Чортківського районного відділу поліції стосовно ОСОБА_3 за вчинення правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, було складено протоколи про адміністративні правопорушення серії ВАБ № 516685 від 12 квітня 2021 року, серії ВАБ № 516577 від 12 квітня 2021 року, серії ВАБ № 516686 від 12 квітня 2021 року, серії ВАБ № 516578 від 12 квітня 2021 року, серії ВАБ № 516580 від 17 квітня 2021 року.
29 квітня 2021 року Бучацьким районним судом Тернопільської області прийнята постанова по справі №595/589/21, якою визнано винним ОСОБА_3 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме, у тому, що він:
- 05 квітня 2021 року біля 09.00 год в АДРЕСА_1 вчинив відносно свого сина ОСОБА_1 домашнє насильство, а саме словесно ображав його нецензурними словами та морально принижував, внаслідок чого у останнього виникли побоювання за свою безпеку та здоров`я, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
- 05 квітня 2021 року о 16.00 год в АДРЕСА_1 за місцем спільного проживання із своєю сім`єю вчинив відносно свого сина, ОСОБА_1 , домашнє насильство, а саме ображав та морально принижував його, внаслідок чого в останнього виникли побоювання за свою безпеку та здоров`я, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
- 06 квітня 2021 року близько 05.00 год за місцем спільного проживання в АДРЕСА_1 вчинив відносно свого сина, ОСОБА_1 , домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали в образах та моральному приниженні, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого ОСОБА_1 , чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
- 10 квітня 2021 року близько 09.00 год, перебуваючи за місцем спільного проживання в АДРЕСА_1 вчинив відносно свого сина, ОСОБА_1 , домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали в образах, моральному приниженні та образою чоловічої гідності, внаслідок чого ОСОБА_1 зазнав душевних хвилювань, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст.173-2 КУпАП.
-15 квітня 2021 року о 21.00 год в АДРЕСА_1 порушив заборону в будь-який спосіб контактувати зі своїм сином, ОСОБА_1 , що було обумовлено ТЗП від 12 квітня 2021 року, а саме говорив з ним, розпитуючи, чи сплатив останній рахунки за використаний газ у березні, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За вчинені адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 173-2 КУпАП на ОСОБА_3 накладено стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 255 гривень.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 червня 2021 року постанову Бучацького районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2021 року в частині призначеного стягнення і судового збору, і постанову судді Бучацького районного суду від 30 квітня 2021 року скасовано та визнано винним ОСОБА_3 у вчиненні адміністративних правопорушень за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП із накладенням на нього штрафу в розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 170 грн в дохід держави.
Згідно постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ГАВ № 087442, складеної інспектором СРПП відділення поліції № 2 (м. Бучач) Чортківського районного ВП ГУНП в Тернопільській області Боднаруком І.І. 14 липня 2021 року, ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 182 КУпАП, за те, що він 14 липня 2021 о 02.00 год, перебуваючи по місцю проживання, порушував тишу, а саме: голосно слухав музику, чим порушив вимоги ст. 24 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» та на нього накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.
Крім цього, відповідно до постанови Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 серпня 2021 року провадження в справі про вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Відповідно до вищевказаної постанови, 05 травня 2021 року близько 08.00 год ОСОБА_3 за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 вчинив відносно сина ОСОБА_1 домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в його сторону нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_1 , чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.
ОСОБА_3 є учасником АТО, що підтверджує посвідченням серії НОМЕР_4 від 29 квітня 2016 року, виданим управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_5 .
Як вбачається з виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 288 в КНП «Бучацька ЦПМСД» від 26 лютого 2021 року та виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 7782 КНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» від 08 липня 2021 року, ОСОБА_3 після проходження служби та погіршення стану здоров`я проходив лікування.
До правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина 2 статті 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Згідно ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Керуючись положенням ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.
У відповідності до пункту 4 частини 1 стаття 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_5 , позивачами отримана внаслідок приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому, у відповідності до вимог частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України, є їх особистою приватною власністю.
Частинами другою та третьою статті 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту.
Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.
У відповідності до частини першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки.
У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56).
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»).
Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).
Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Підсумовуючи принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У даному випадку спір виник між власниками квартири, які є одночасно і її користувачами, та користувачем цієї квартири з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником квартири.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Судом встановлено, що позивачі посилаються на те, що спірна квартира має дві житлові кімнати, в одній з яких проживають вони - а це мати із своїм повнолітнім сином, якому на час розгляду справи виповнилося 20 років. Указана обставина має оцінюватися з урахуванням вимог статті 50 ЖК УРСР, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.
В іншій кімнаті проживає відповідач, з яким у позивача ОСОБА_2 припинені шлюбні відносини.
За таких обставин позивачі, мати ОСОБА_2 та її син двадцятирічний ОСОБА_1 , змушені проживати разом в одній кімнаті.
Крім цього, з матеріалів справи встановлено та відповідачем ОСОБА_3 в судовому засіданні підтверджено, що йому на праві власності належить частка у квартирі АДРЕСА_6 . Доказів про неможливість проживання відповідача у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 матеріали справи не містять.
Таким чином, у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла у ОСОБА_3 для того, що забезпечити баланс між захистом права власності та захистом права особи на житло.
Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивачів та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування будинком.
Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Також судом в судовому засіданні досліджено відео- та аудіозаписи, надані представником позивачів, на яких зафіксовані події порушення правил співжиття із позивачами зі сторони відповідача ОСОБА_3 . Факти, зафіксовані на відео- та аудіозаписах, в судовому засіданні не були спростовані відповідачем ОСОБА_3 , на запитання суду він підтвердив, що особою, зазначеною на відеозаписах, та особою, голос якої звучить на аудіозаписах, є він.
Позивачами доведено, що протягом тривалого періоду часу вони зазнавали домашнього насильства з боку ОСОБА_3 , що підтверджує порушення останнім правил співжиття, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, тому наявний ризик повторення в майбутньому такого насильства, якщо сторони продовжуватимуть жити під одним дахом, отже суд вважає, що виселення ОСОБА_3 у даному випадку буде переслідувати легітимну мету та враховувати баланс інтересів позивачів.
Суд враховує вимоги позивачів про виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач є співвласником іншого житла за адресою: АДРЕСА_3 , спірна квартира має дві житлові кімнати, в одній з яких проживають позивачі мати ОСОБА_2 та її двадцятирічний син ОСОБА_1 , оскільки, окрім спірної квартири, позивачі іншого житла не мають, однак змушені забезпечити для себе належні житлові умови.
Разом із тим, встановивши, що права позивачів порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і їх права, як власників житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивачів, тому відповідач, як колишній член сім`ї, втратив право на користування квартирою, оскільки він вже не є членом її сім`ї.
Таким чином, у справі інтереси позивачів, як власників житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який, за доводами позивачів, забезпечено іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.
Разом з тим, за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 чинить перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі.
Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що первинний позов підлягає до задоволення.
Відносно зустрічного позову суд зазначає наступне.
У зустрічному позові відповідач просить суд: визнати за ним, ОСОБА_3 , право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_4 загальною площею 47,0 кв.м, житловою площею 31,4 кв.м.; встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_4 наступним чином: у користування ОСОБА_3 виділити кімнату площею 11,5 кв.м; у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виділити кімнату площею 19,9 кв.м.
Як уже зазначалося у рішенні суду, спірна квартира, у якій відповідач просить виділити йому одну кімнату, складається з двох житлових кімнат, в одній з яких проживають позивачі мати ОСОБА_2 та її двадцятирічний син ОСОБА_1 , що не відповідає вимогам, зазначеним у ч. 2 ст. 50 ЖК УРСР, у відповідності до якої при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.
Крім того, відповідач є співвласником іншого нерухомого майна, розташованого в м. Бучач. Доказів того, що ОСОБА_3 не має можливості проживати у квартирі, частка у якій йому належить, відповідачем не надано та в судовому засіданні не здобуто.
З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Як слідує з копії посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 29 квітня 2016 року управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_5 , ОСОБА_3 є учасником бойових дій.
У відповідності до пункту 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
На підставі викладеного, судовий збір по первісному позову не підлягає стягненню з відповідача в користь позивачів, а судовий збір за подання зустрічного позову компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. ст. 2, 15, 16, 317, 319, 321, 383, 391, 401-406 Цивільного кодексу України, ст. ст. 7, 64, 150, 156, 162 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81,141, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення - задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користуванні житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп судового збору.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права користування житлом та встановлення порядку спільного користування житлом - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Бучацький районний суд Тернопільської області.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2021 року.

Позивач-відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 , місце проживання: с. Медведівці Бучацького району Тернопільської області.
Позивач-відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: Л. І. Созанська