ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 688/2729/20
Провадження № 22-ц/4820/175/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2020 року, суддя Стаднічук Н.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , який продовжує навчання,

В обґрунтування позову вказала, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у них народився спільний син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею та навчається на першому курсу денної форми навчання факультету економіки і управління Хмельницького національного університету, тому потребує матеріальної підтримки, яку відповідач не надає. Просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в твердій грошовій сумі в розмірі 1098,50 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення з даним позовом до суду та до закінчення ОСОБА_3 навчання, а також стягнути понесені витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2020 року з урахуванням ухвали Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2020 року про виправлення описки в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів скарги зазначила, що суд, відмовляючи в задоволенні позову, фактично переклав обов`язок піклуватися та матеріально забезпечувати повнолітнього сина винятково на неї. Посилання ОСОБА_2 на неспроможність забезпечити сплату аліментів у зв`язку з необхідністю догляду за престарілою хворою матір`ю, не є обґрунтованим та не підтверджено відповідними доказами. Суд безпідставно вказав, що повнолітній син ОСОБА_3 спільно з нею не проживає, оскільки її виїзд з метою тимчасового працевлаштування за кордон буде нетривалим, і не спростовує факту їх спільного проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказав, що доводи апелянта є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не проживає разом з повнолітнім ОСОБА_3 з 2006 року у зв`язку з перебуванням за кордоном, де знаходиться і на теперішній час. В той же час він не має фінансової можливості надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, оскільки доглядає хвору матір, яка потребує постійного стороннього догляду, через що він був змушений звільнитися з роботи.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши докази в справі, враховуючи зміст позовних вимог та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками повнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16).

ОСОБА_3 навчається на першому курсі денної скороченої форми навчання факультету економіки і управління Хмельницького національного університету, строк навчання з 01.09.2020 року по 30.06.2022 року (а.с. 20, 76).

Відповідач ОСОБА_2 не працює, не отримує доходу та здійснює догляд за своєю матір`ю, яка потребує постійного стороннього догляду (а.с. 55-57).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матір не проживає з повнолітнім сином, який продовжує навчання. Батько не має можливості надавати матеріальну допомогу сину через відсутність доходу, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення аліментів.

Висновки суду першої інстанції не є обґрунтованими з огляду на наступне.

За правилами ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, та спосіб сплати аліментів (ст.199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України при визначенні розміру аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, суд враховує обставини, зазначені у ст. 182 СК України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.2 ст. 200 СК України, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина які продовжують навчатися після досягнення повнолітня (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу

Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Судом правильно встановлено, що повнолітній ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , та навчається за рахунок коштів Державного бюджету України на першому курсі денної скороченої форми навчання факультету економіки і управління Хмельницького національного університету.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що обов`язок утримувати свого повнолітнього сина, який продовжує навчатися після досягнення повноліття, незалежно від форми навчання, покладається на обох батьків. Судом не враховано можливості батьком надавати матеріальну допомогу повнолітньому синові та фактично переклав цей обов`язок винятково на матір, ОСОБА_1 , що є порушенням норм закону (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 208/3075/16).

Доводи відповідача про неможливість надання матеріальної допомоги синові у зв`язку з необхідністю догляду за хворою матір`ю колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_2 є працездатною особою, не зареєстрований як особа, яка шукає роботу, у справі відсутні докази того, що за станом здоров`я або з інших об`єктивних причин він не може працювати. Крім того, факт навчання повнолітнього сина сторін за кошти держави не спростовує тієї обставини, що дитина, яка продовжує навчання, потребує матеріальної допомоги від батьків.

Справа не містить об`єктивних даних щодо перебування матері відповідача на його утриманні та постійного догляду за нею з його боку.

Висновки ЛКК №411 від 29.10.2019 року та №477 від 27.10.2020 року підтверджують наявність у матері ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ряду захворювань та необхідності стороннього догляду за нею, однак не підтверджують обставин щодо фактичного здійснення такого догляду позивачем та її повне утримання за рахунок сина (а.с. 55).

Як вбачається зі змісту довідки про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , остання проживає з сином, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Суд першої інстанції, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 проживає та працює за кордоном, (в Італії), дійшов необґрунтованого висновку про те, що повнолітній син ОСОБА_7 не проживає з матір`ю, оскільки тимчасове перебування позивача з метою працевлаштування за кордоном не спростовує встановлені вище обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року у справі № 6?1296цс15 зазначено, що при визначенні розміру даного виду аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження (аналогічні висновки міститься в постановах Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 року у справі №478/2108/16-ц та від 29.01.2018 року у справі №622/373/16-ц).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, навчання повнолітнього ОСОБА_3 на безоплатній основі у відповідному вищому навчальному закладі у м. Хмельницькому, який знаходиться на відстані приблизно 100 км від місця його постійного проживання в м. Шепетівка, працездатний вік відповідача, проживання разом з хворою матір`ю, яка є особою похилого віку, враховуючи засади розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що належним розміром аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача є 500 грн. щомісячно.

При цьому апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що визначення мінімального розміру аліментів відповідно до частини другої статті 182 СК України, не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не може застосовуватись при призначенні аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання.

Судом також було допущено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.11.2020 року не підписано суддею, яка розглядала справу одноосібно, що в тому числі є самостійною підставою для його скасування.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, враховуючи що позовні вимоги задоволені частково на 45,5% (500 грн. / (1098,50 грн. /100), враховуючи, що позивач понесла витрати на правову допомогу у вигляді фіксованого розміру гонорару у сумі 5000 грн. (а.с. 27), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2275 грн. (45,5%х5000 грн./100%) витрат, понесених на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір таких витрат та підстави для їх стягнення за рахунок відповідача підтверджені матеріалами справи, зокрема, п. 4.2. договору про надання правової допомоги №14/09-20 від 14.09.2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та АБ «Віталій Ткач та партнери», відповідно до якого гонорар адвоката складає 5000 грн. (а.с. 24); додатком №1 до вказаного договору, в якому визначено послуги, які були надані адвокатом у даній справі та проведено розрахунок вартості наданих послуг (а.с. 26); квитанцією до прибуткового касового ордера №17/09-20 від 17.09.2020 року про оплату ОСОБА_1 послуг адвоката в розмірі 5000 грн. (а.с. 27); актом №17/09-20 від 17.09.2020 року приймання-передачі послуг до договору від 14.09.2020 року (а.с. 28). Відповідач ОСОБА_2 не спростував вищезазначені докази, не заперечив проти їх розміру, а лише вказав на неможливість їх сплати у зв`язку зі скрутним майновим становищем у відзиві на апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 22 вересня 2020 року, і до закінчення сином навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2275 грн. витрат на правову допомогу у суді першої інстанції.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Судді: Р.С.Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко