Провадження № 2/522/5155/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді - Бондар В.Я.,

за участю секретаря судового засідання - Бойко А.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр нефрології та діалізу», Одеської обласної державної адміністрації, третя особа: виконуючий обов`язки генерального директора КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Свірід Інна Петрівна, про визнання незаконним розпорядження, скасування наказу та поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 21.10.2020 року звернувся до суду з позовом до комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр нефрології та діалізу», Одеської обласної державної адміністрації, третя особа: виконуючий обов`язки генерального директора КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Свірід Інна Петрівна та просить: - скасувати наказ по особовому складу КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу Одеської обласної ради» від 20.07.2020 року за №03/41ос/к, щодо переведення ОСОБА_2 на посаду лікаря-хірурга консультативно-поліклінічного відділення; - Поновити ОСОБА_2 на посаді заступника директора з медичної частини КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу Одеської обласної ради» з 20.07.2020 року; Визнати незаконним розпорядження про призначенням виконуючим обов`язки генерального директора КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу Одеської обласної ради» ОСОБА_3 ; стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказ про переведення позивача незаконний, адже переведення проведено без дотримання вимог чинного законодавства та під тиском і шантажем з боку нового керівництва Підприємства. Позивач не погоджувався з наказом про переведення на іншу посаду та з новими умовами праці. Вважає, що його зобов`язано виконувати роботу не обумовлену трудовим договором та вказує, що посада лікар-хірург консультативно-поліклінічного відділення відсутня в класифікаторі професій. Після закінчення дії наказу про виконання позивачем обов`язків головного лікаря Підприємства, ОСОБА_4 мав бути продовжений на посаді або звільнений з посади виконуючого обов`язки та повернення до його основної посади заступник директора з медичної частини. У період з 01.04.2020 по 01.07.2020 року ОСОБА_4 обіймав посаду заступника головного лікаря (з 01.07.2020 директора) з медичної частини, але продовжував виконувати роботу за тимчасовим сумісництвом. Позивач не був ознайомлений зі штатним розкладом запропонованої посади, а також відповідачем порушено строк повідомлення про зміну істотних умов праці. Відповідач не уклав з позивачем трудового договору. Позивача не було ознайомлено з записом в трудовій книжці про переведення на іншу посаду. ОСОБА_2 вважає розпорядження голови ООДА №110/к-2020 від 15.07.2020 року про призначення в.о. генерального директора Підприємства ОСОБА_3 , адже призначення керівника комунального підприємства відноситься до повноважень Одеської обласної ради, а не голова Одеської обласної державної адміністрації (делеговано лише повноваження щодо підготовки пропозиції та проектів рішень щодо призначення та звільнення керівників). Крім того, тимчасове виконання обов`язків керівника закладу охорони здоров`я могло бути покладено виключно на особу з числа штатних працівників, в той час як ОСОБА_3 не працювала у КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради.

Ухвалою суду від 23.10.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, позивачу надано 10-денний строк для усунення недоліків позову.

Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 04.11.2020 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами за спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 18.11.2020 року.

У судовому засіданні 18.11.2020 року було задоволено клопотання представника КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» про надання додаткового строку для подання відзиву, розгляд справи відкладено на 30.11.2020 року.

До суду 26.11.2020 року надійшов відзив представника Одеської обласної державної адміністрації, відповідно до якого просить відмовити у задоволення позову, посилаючись на те, що призначення на посаду та звільнення з посади керівника закладу охорони здоров`я здійснюється відповідно до чинного законодавства. ОСОБА_3 призначено виконуючим обов`язки генерального директора, в той час як позивач помилково ототожнює дві посади.

У судовому засіданні 30.11.2020 року представник позивача вказав, що не отримав відзив, тому позивачу та його представнику надано час для ознайомлення з відзивом, розгляд справи відкладено до 08.12.2020 року.

До суду 01.12.2020 року надійшов відзив представника КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування відзиву відзначено, що ОСОБА_1 було запропоновано переведення за його вибором на вакантну посаду заступника медичного директора чи на посаду лікаря-хірурга. 20.07.2020 року ОСОБА_1 ознайомився з запропонованими переведеннями та надав згоду на переведення його на посаду лікаря-хірурга. Трудовий договір з позивачем укладений 01.03.2018 року при прийомі його на роботу. Посада лікар-хірург консультативно-поліклінічного відділення станом на 20.07.2020 року була передбачена Класифікатором професій. Представник відповідача вказує, що посада заступника головного лікаря була виключена з Довідника, посада заступника медичного директора або заступника директора з медичної частини до Довідника не включена. Посада директора з медичної частини за Класифікатором професій, ні Довідником ніколи не була передбачена. З 01.07.2020 по 14.07.2020 року жодних змін до записів про роботу в трудову книжку позивача не вносилося, перейменування посади не відбувалося. Позивач був ознайомлений зі штатним розписом, адже особисто за його підписом подавалася на затвердження Департаментом охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації нова редакція штатного розпису. Посилання позивача на тиск з боку в.о. генерального директора ОСОБА_3 відповідач залишив поза увагою, адже такі твердження не відповідають дійсним обставинам справи. Ознайомлюватися з наказом про переведення на посаду позивач відмовився про що було складено відповідний акт. Заяви на відпустку складені ОСОБА_1 з вказівкою на його посаду "лікар-хірург", тому він знав про переведення на посаду. Розпорядження про призначення в.о. генерального директора прийнято Одеською обласною державною адміністрацією в межах делегованих повноважень Одеської обласної ради. Виконуючий обов`язки може бути призначений не лише з числа штатних працівників, а й з інших осіб.

До суду 07.12.2020 року надійшла відповідь на відзив представника позивача, відповідно до якої вказано, що при переведенні ОСОБА_5 на посаду лікаря-хірурга, відповідач повинен був припинити трудовий договір від 01.03.2018 року на посаду лікаря-анестезіолога, адже фактично змінилися істотні умови праці, що є підставою для укладення нового трудового договору. Жодна редакція Класифікатора професій не містить посади лікаря-хірурга консультативно-поліклінічного відділення. Посада директора з медичної частини передбачена новим штатним розписом. Також вказує, що переведення позивача на посаду лікаря-хірурга, у зв`язку з розпорядженням про призначення виконуючого обов`язки генерального директора є безпідставним, адже позивач займав посаду заступник головного лікаря з медичної частини (нова назва заступник директора з медичної частини). На думку представника позивача, посаду не було скорочено або скасовано, лише перейменовано. У пропозиції не міститься інформації про оплату праці та розмір надбавки за вислугу років. Складений акт про відмову від ознайомлення з записом в трудовій книжці підтверджує те, що позивач не був ознайомлений з записом в трудовій книжці. Також представник позивача притримується своїх тверджень щодо незаконності розпорядження голови Одеської державної адміністрації. Представник позивача не погоджується з доводами відповідача про те, що акт індивідуальної дії може бути оскаржено лише суб`єктом застосування, оскільки ОСОБА_1 є суб`єктом правовідносин, на якого прямо впливає наявність незаконного розпорядження.

Також представник позивача до суду 07.12.2020 року подав відповідь на відзив Одеської обласної державної адміністрації, згідно якої відзначає, що позивач не ототожнює посаду виконуючого обов`язків підприємства на час вакантної посади з посадою генерального директора підприємства. Позивач не вбачає надання повноважень Одеською обласною радою Одеській обласній державній адміністрації на укладення, розірвання і внесення змін до контактів з керівниками комунальних підприємств, до повноважень відповідача відносить підготовка проектів та пропозицій. Тож, позивач вказує, що голова ОДА Максим Куций не мав повноважень призначати ОСОБА_3 на посаду та вказувати строк знаходження на посаді до призначення генерального директора.

У судовому засіданні 08.12.2020 року залишено без розгляду заяву про уточнення позовних вимог від 07.12.2020 та виправлено помилку в позовних вимогах, вірно зазначивши прізвище позивача як ОСОБА_6 , замість вказаного ОСОБА_7 . Прийнято заперечення на відповідь на відзив відповідача 1 та залучено до участі у справі в.о. генерального директора КНП «одеський обласний центр нефрології та діалізу» Свірід Інну Петрівну в якості третьої особи. Надано час відповідачам для підготовки заперечень також з метою сповіщення всіх учасників справи, розгляд справи відкладено на 22.01.2021 року.

Відповідно до заперечень представника КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради, залучених у судовому засіданні 08.12.2020 року, представник відповідача вказує, що оформлення нового трудового договору на підставі переведення на іншу посаду трудовим законодавством не вимагається. Посада позивача називається лікар-хірург, а слова «консультативно-поліклінічного відділення» є назвою структурного підрозділу підприємства. Згоду на переведення позивач надав, шляхом зазначення «згоден» на листі від 15.07.2020 року. Посаду головного лікаря з медичної частини не було перейменовано в директора з медичної частини, адже про перейменування посади працівника повідомляють за два місяці.

До суду 22.01.2021 року надійшли пояснення щодо позову третьої особи ОСОБА_3 , відповідно до яких вказує, що оскаржити акт індивідуальної дії, яким є розпорядження про призначення її виконуючим обов`язки генерального директора КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради, може лише особа, щодо якої такий акт застосовано або суб`єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, інші особи не можуть оскаржити акт індивідуальної дії. Розпорядження про призначення ОСОБА_3 на посаду жодним чином не слугувало переведенню позивача на іншу посаду, а виконуючи обов`язки генерального директора можуть бути особи не з штатного розпису.

У судовому засіданні 22.01.2021 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 підтримали заявлені позовні вимоги та просили задовольнити.

Представник КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради Яловенко К.Ю. та представник Одеської обласної державної адміністрації Черевиченко Д.О. заперечували проти позову в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала до суду 22.01.2021 року заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками справи докази, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 01.03.2018 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду лікаря-анестезіолога діалізних залів відділення гемодіалізу по безстроковому договору, про що свідчить наказ (розпорядження) №03/100-ос/к від 28.02.2018 року Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради» (т.1 а.с.133).

02.09.2019 року наказом Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради» №03/84ос/к ОСОБА_1 , лікаря-анестезіолога відділення гемодіалізу переведено на 1,0 ставки заступника головного лікаря з медичної частини з 02.09.2019 року (т.1 а.с.75).

Наказом Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради» №03/09ос/к від 24.02.2020 року та розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації №38/к-2020 від 24.02.2020 року покладено тимчасово виконання обов`язків головного лікаря Центру на заступника головного лікаря з медичної частини Лубашева Віктора Сергійовича з 24.02.2020 до 01.04.2020 року (т.1 а.с.73, 74).

Щодо позовної вимоги про визнання незаконним розпорядження про призначення виконуючої обов`язки генерального директора.

За підписом голови Одеська обласна державна адміністрація 15.07.2020 року прийняла розпорядження №110/к-2020, відповідно до якого призначено виконуючим обов`язки генерального директора комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради» Інну Петрівну Свірід до призначення генерального директора цього підприємства в установленому порядку (т.1 а.с.72).

Наказом (розпорядженням) КНП «ООЦНД`ООР» №03/42-ос/к від 15.07.2020 року ОСОБА_3 прийнято 15.07.2020 року на посаду виконуючої обов`язки генерального директора Центру (т.1 а.с.71).

Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК України у випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування та місцевим органом виконавчої влади, можуть бути підставою виникнення/припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Визначення правового акту індивідуальної дії міститься в Кодексі адміністративного судочинства України.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року при розгляді справи № 9901/415/18 наводиться наступний правовий висновок:

«За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Зважаючи на вищевикладене оскаржуване розпорядження голови Одеської обласної державної адміністрації від 15.07.2020 року № 110/к-2020 «Про призначення виконуючого обов`язки генерального директора комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради» ОСОБА_3 є актом індивідуальної дії, оскільки не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а спрямоване на виникнення конкретних правовідносин щодо призначення виконуючого обов`язки генерального директора комунального некомерційного підприємства; не розраховане на багаторазове застосування, та вичерпує дію одразу після призначення виконуючого обов`язки генерального директора комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради».

Відповідно до правової позиції, наведеної Верховним Судом у постанові від 11.03.2020 року по справі №360/148/19 «якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.»

Отже, оскаржити правовий акт індивідуальної дії мають право особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Крім того, варто звернути увагу позивача на те, що ОСОБА_3 призначена на посаду виконуючої обов`язки генерального директора центру, в той час як ОСОБА_1 займав посаду заступника головного лікаря з медичної частини.

На ОСОБА_1 покладено обов`язки головного лікаря центру до 01.04.2020 року.

Таким чином, посади позивача та третьої особи є різними і призначення виконуючої обов`язки генерального директора 15.07.2020 року жодним чином не порушує права позивача.

Відзначення в наказі про переведення ОСОБА_1 про те, що переведення відбувається у зв`язку з призначенням на посаду ОСОБА_3 та змін що внесені до штатного розпису, не мають правової сили, оскільки посади позивача та третьої особи різні. Зі штатного розпису, виключено посаду позивача, що і слугувало підставою його переведення, тобто лише зміни штатного розпису привели до переведення ОСОБА_1 на посаду лікаря-хірурга.

Позивач наполягає на тому, що було допущено зміну назви посади, втім матеріалами справи такі доводи не підтверджуються, штатний розпис центру містить дві різні посади, вказані вище.

Інші доводи позивача не приймаються судом до уваги, адже є вторинними по відношенню до того, що акт індивідуальної дії, що не порушує права позивача, не може бути ним оскаржений.

Тож, у задоволенні вимог про визнання незаконним розпорядження Одеської обласної державної адміністрації про призначення на посаду ОСОБА_3 слід відмовити.

Щодо вимог про скасування наказу про переведення ОСОБА_1 на посаду лікаря-хірурга консультативно-поліклінічного відділення та поновлення на посаді заступника директора з медичної частини, суд відзначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Згідно ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

ОСОБА_1 , заступника головного лікаря з медичної частини, у зв`язку зі змінами у штатному розписі станом на 01.07.2020 року та призначенням на посаду виконуючої обов`язки генерального директора згідно розпорядження голови Одеської обласної державної адміністрації від 15.07.2020 року №110/к-2020, перевести, за його згодою, на 0,5 ставки лікаря-хірурга консультативно-поліклінічного відділення з 20.07.2020 року, з оплатою праці згідно штатного розкладу, без категорії, по 11 тарифному розряду з виплатою надбавки за вислугу років у розмірі 10%, що вбачається з наказу Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради» №03/47/ос/к від 20.07.2020 року (т.1 а.с.24).

На листі про перевод на посаду лікаря-хірурга консультативно-поліклінічного відділення ОСОБА_1 написав ознайомлений 20.07.2020, згоден (т.1 а.с.25, 132).

На листі у якому запропоновано ОСОБА_1 перевод на посаду заступника медичного директора написано «ознайомлений» (т.1 а.с.131).

Комісія в складі в.о. генерального директора, медичного директора, головного бухгалтера, старшої с/м ВГ та старшого ІК склала акт про фіксування підписання кадрового наказу про переведення на вакантну посаду, відповідно до якого комісія засвідчила відмову ОСОБА_1 20.07.2020 року ознайомлюватися та підписувати наказ про переведення (т.1 а.с.190).

Тож, ОСОБА_1 письмо погодився на переведення його на посаду лікаря-хірурга консультативно-поліклінічного відділення.

Доводи позивача про тиск на нього з метою погодження на переведення на нову посаду не приймаються судом до уваги, адже не підтверджуються жодними наявними у матеріалах справи доказами.

Також суд звертає увагу позивача на те, що позивач ототожнює поняття «переведення» та «зміна істотних умов праці». ОСОБА_1 було переведено на іншу посаду.

Відповідно до ч.1 ст. 114 КЗпП України при переведенні працівника на іншу постійну нижчеоплачувану роботу за працівником зберігається його попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення.

Переведення на іншу роботу передбачає як наслідок зміну істотних умов трудового договору, тому вимагає згоди працівника (частина перша ст. 32 КЗпП).

Законодавством про працю не встановлено форму надання згоди працівника на переведення, така згода може бути висловлена як в усній, так і в письмовій формі.

Доводи про не ознайомлення позивача з новими істотними умовами праці не приймаються до уваги, адже вимогою до переведення працівника є згода такого працівника на його переведення, що було дотримано відповідачем, а ознайомлення з істотними умовами могло відбутися в усній формі. Відомостей про те, що за час роботи на посаді лікаря-хірурга позивач отримував меншу заробітну плату в порушення ст. 114 КЗпП України ОСОБА_1 не представив.

Щодо найменування посади та наявність її у класифікатору професій.

З трудової книжки позивача також вбачається, що його прийнято на роботу 01.03.2018 року на посаду лікаря-анестезіолога відділення гемодіалізу, 02.03.2019 року позивача переведено на посаду заступника головного лікаря з медичної частини та 20.07.2020 року позивача переведено на посаду лікаря-хірурга консультативно-поліклінічного відділення (т.1 а.с.134-136).

Посада лікаря-анестезіолога діалізних залів та заступника головного лікаря з медичної частини відповідає штатному розпису працівників КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради», затвердженому 12.12.2018 року (т.1 а.с.137-144).

У штатному розписі працівників КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради» станом на 01.07.2020 року наявна посада заступника директора з медичної частини. В той час як в розділі 4. Консультативно-поліклінічне відділення лікаря-хірурга не передбачено (т.1 а.с.146-153).

Відповідно до тарифікаційного списку працівників КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради» станом на 02.10.2020 року ОСОБА_1 обіймає посаду лікаря-хірурга консультативно-поліклінічного відділення (т.1 а.с.164-189).

Як вірно відзначає відповідач ОСОБА_1 звертаючись з заявою від 10.08.2020 року та від 08.09.2020 року про надання щорічної відпустки вказує свою посаду як лікар-хірург КПВ (т.1 а.с.192, 194).

Назви посад (професій), які передбачається використовувати у штатному розписі підприємств, установ та організацій, визначаються згідно з Класифікатором професій.

Відповідно до класифікатору професій ДК 003:2010, затвердженого Наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 № 327 професія лікаря-хірурга значиться за кодом 2221.2 20517.

Відповідно у Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29.03.2002 №117 також наявна професія лікаря-хірурга.

Суд погоджується з відповідачем, що словосполучення «консультативно-поліклінічного відділення» відноситься до відділення в якому позивач працює лікарем-хірургом, а не до назви професії.

З огляду на вищевикладене, доводи позивача про відсутність такої професії як «лікар-хірург консультативно-поліклінічного відділення» є не обґрунтованими.

Щодо доводів позивача про необхідність укладення трудового договору при переведення на нову посаду, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України, передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Втім, передбачені випадки, коли додержання письмової форми є обов`язковим.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тож, трудовий договір може укладатися як в письмовій так і в усній формі. Оформлення трудових відносин укладенням трудового договору в усній формі здійснюється, шляхом видачі наказу або розпорядження.

Наказ про переведення позивача уточнив посаду позивача, тобто можна вважати, що було уточнено трудовий договір.

Доказів того, що між позивачем та відповідачем первинно був укладений трудовий договір в письмовій формі суду не представлено.

За таких обставин, доводи позивача в цій частині також не обґрунтовані.

Крім того, варто відзначити наступне.

Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

ОСОБА_1 займав посаду головного лікаря з медичної частини, як вказувалося вище такої посади штатним розписом КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Одеської обласної ради» на разі не передбачено, тому поновлення позивача на такій посаді є неможливим, адже таке рішення не може бути виконане відповідачем.

Позивач просить поновити його на посаді заступника директора з медичної частини, хоча таку посаду ОСОБА_1 ніколи не обіймав.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Поновлення на роботі передбачає поновлення статусу позивача в повному обсязі. Не може вважатися поновленням на роботі повернення працівника на іншу посаду.

З огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність правових підстав для задоволення позову, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ ухвалений відповідно до норм чинного законодавства, тому позовна заява задоволенню не підлягає.

Статтею 263 ЦПК України закріплено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр нефрології та діалізу», Одеської обласної державної адміністрації, третя особа: виконуючий обов`язки генерального директора КНП «Одеський обласний центр нефрології та діалізу» Свірід Інна Петрівна, про визнання незаконним розпорядження, скасування наказу та поновлення на роботі залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Апеляційна скарга подається шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 27.01.2021 року.

Суддя: В.Я. Бондар