Справа № 135/1467/18
Провадження № 2/135/2/21
29.01.2021 м. Ладижин Вінницька область
Ладижинський міський суд Вінницької області
у складі: головуючого судді Волошиної Т.В.,
за участі секретаря судових засідань Басараб О.Д.,
учасники справи не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя,
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
24.10.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя.
Позивач ОСОБА_1 обґрунтовуючи позов, зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 у період часу з 02.10.1988 по 15.05.2007. Шлюб між подружжям було розірвано за взаємною згодою Ладижинським відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницької області, актовий запис № 46 від 15.05.2007. За час перебування у зареєстрованому шлюбі у період з 1988 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 вони пережили разом із чоловіком народження та смерть двох дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про смерть: серії НОМЕР_1 від 21.11.1994 та серії НОМЕР_2 від 16.10.1989. Третя їх спільна дитина ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час проживання у зареєстрованому шлюбі вони спільно із чоловіком ОСОБА_2 збудували житловий будинок та в 1996 році після того як, чоловік оформив дозвіл на початок будівельних робіт згідно з рішенням Ладижинського міськвиконкому від 20.06.1995 № 167 почали будівництво житлового будинку на відведеній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . Дозвільні документи, на будівництво будинку було надано по початковій адресі по АДРЕСА_2 , а потім адреса будівництва змінилась на АДРЕСА_1 . На час проведення будівництва будинку вони разом із ОСОБА_2 проживали в квартирі АДРЕСА_3 . Будівництво будинку по АДРЕСА_1 здійснювалось за спільні кошти та їх з відповідачем спільними зусиллями. Починаючи з 1999 року по 2017 рік позивач постійно працювала на підприємствах: Гайсинське лісове господарство; Ладижинська теплова електрична станція ПАТ «ДТЕК Західенерго»; Ладижинська міська виборча комісія Вінницької області. Відповідач по справі ОСОБА_2 також працював в лісовому господарстві та на Ладижинській ТЕС. За час роботи в лісовому господарстві ОСОБА_2 , це в період до 2000 року, на підприємствах затримували чи взагалі не видавали заробітну плату, натомість заробітна плата видавалась виробленою продукцією, зокрема лісоматеріалами. Після чого реалізовувалась та працівник міг отримати кошти, які надалі витрачались для власних потреб. Спільно зароблені кошти вони разом витрачали на придбання будівельних матеріалів для будівництва будинку по АДРЕСА_1 . Під час проживання у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти та спільними трудовими зусиллями з 1996 року було залито фундамент, побудовано стіни будинку, збудовано перестінки в будинку, накрито будинок перекриттям, побудовано господарські споруди біля будинку, проведено електроенергію, газ, проведено внутрішні оздоблювані роботи, придбано меблі та інші необхідні речі для проживання сім`ї. У 2006 році ними було завершено будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
05.10.2007рішенням державної приймальної комісії введено в експлуатацію житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
04.01.2008 ОСОБА_2 зареєстрував в КП «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» право власності на будинок та отримав витяг про реєстрацію права власності на житловий будинок.
До введення житлового будинку в експлуатацію та реєстрації права власності на нього в компетентних органах, 15.05.2007 після сімейного конфлікту між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 28.11.2017. Проте фактичних сімейних стосунків між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не припинено та сімейне життя продовжувалось до повторної реєстрації шлюбу. Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 17.04.2018 шлюб між сторонами зареєстровано повторно. В період часу з 16.05.2007 по 16.04.2018 вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . За часів спільного проживання однією сім`єю 14.10.2007 сторони обвінчались в церкві про що видано свідоцтво про вінчання протоієреєм Сергієм Малиновським . Разом із чоловіком вони спільно виховували дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій виповнилось повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 . В період часу перебування у зареєстрованому шлюбі з 02.10.1988 по 15.05.2007 за спільні кошти та спільними зусиллями збудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який після розірвання шлюбу було ведене в експлуатацію та зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .
Хоча і процедура введення в експлуатацію житлового будинку була проведена після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , однак будівництво та його завершення відбувалось в зареєстрованому шлюбі.
Тому вважає, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю.
Під час спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу з 16.05.2007 по 16.04.2018 за спільні кошти було куплено автомобіль марки «HYUNDAI»-13О, легковий комбі - В, сірого кольору, 03.09.2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , який вирішено було зареєструвати в органах реєстрації рухомого майна на ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу як член сім`ї набула право користування майном.
Згідно з рішенням сесії Ладижинської міської ради № 1081 від 20.01.2009 земельна ділянка, що знаходиться під житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 -а була передана ОСОБА_2 в порядку приватизації безоплатно у власність.
Відповідач ОСОБА_2 відзив на позов із викладенням своїх заперечень до суду не подав.
ІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явився без поважних причин, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
ІІІ. Пояснення сторін.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Бодачевський Р.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини зазначені у позові.
IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
02.10.1988 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) було зареєстровано шлюб, як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу серія НОМЕР_5 (а.с.33).
У період з 1988 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя померло двоє дітей. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 21.11.1994 та ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 16.10.1989 (а.с.23).
15.05.2007 шлюб між подружжям було розірвано Ладижинським відділом реєстрації актів цивільного стану, Вінницької області, актовий запис № 46, серія НОМЕР_6 (а.с. 24).
Як вбачається з копії свідоцтва про вінчання 14.10.2007 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 обвінчалися в церкві (а.с. 19).
Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повторно зареєстрували шлюб 17.04.2018, актовий запис №2 (а.с. 18).
З копії виписки з протоколу засідання виконкому Ладижинської міської Ради народних депутатів №167 від 20 червня 1995 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на будівництво будинку площею АДРЕСА_4 , з копії виписки з протоколу засідання виконкому Ладижинської міської ради рішенням №248 від 11.05.2002 ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво гаража (а.с. 20).
З копії рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 03.10.2005 №607 вбачається, що ОСОБА_2 було надано дозвіл на проектування та будівництво водопроводу до житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.25).
17.11.2004 ОСОБА_2 написав заяву на ім`я начальника Ладижинського міського відділу земельних ресурсів про виготовлення технічної документації зі складання державного акту на право власності на землю, за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 37).
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за спільні кошти було куплено автомобіль марки «HYUNDAI»-13О, легковий комбі - В, сірого кольору, 03.09.2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , який вирішено було зареєструвати в органах реєстрації рухомого майна на ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу як член сім`ї ОСОБА_1 набула право користування майном (а.с. 14).
Судом досліджено копію технічних умов №21 на водопостачання власного будинку ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 (а.с. 26), а також копію акту про відведення земельної ділянки в натурі забудовнику ОСОБА_2 по АДРЕСА_6 від 02.04.1988 (а.с. 26).
З копії типового договору 7801 від 25.12.2006 про надання населенню послуг з газопостачання по АДРЕСА_1 вбачається, що він був заключний на ім`я ОСОБА_1 (а.с.27-30).
З копії акту державної приймальної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта від 05.10.2007 вбачається, що рішенням державної приймальної комісії вирішено, що одноквартирний одноповерховий чотирикімнатний приватний житловий будинок індивідуального забудовника ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , готовий до введення в експлуатацію (а.с. 32).
З копії рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області від 28.11.2007 №736 вбачається, що було вирішено оформити право приватної власності на об`єкт нерухомого майна: житлового будинку в АДРЕСА_1 , загальною площею 164,5 м2, в тому числі житловою площею 75,5 м2, а прибудовою літ. «А-I», вх. Майданчиком «а», погребом «А2/под», колодязем «К», благоустроєм №1-5. Видати свідоцтво про право приватної власності ОСОБА_2 Тульчинським МБТІ провести державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна (а.с. 36).
З копії акту про відведення земельної ділянки в натурі виданого виконавчим комітетом Ладижнської міської ради народних депутатів Тростянецького району Вінницької області №326 від 02.04.1988 вбачається, що забудовником є ОСОБА_2 , місце забудови: АДРЕСА_2 (а.с. 35).
З копії резюме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яке було ним складене та підписане 10 квітня 2012 року вбачається, що він зазначив склад сім`ї, до якого входить дружина - ОСОБА_1 , донька - ОСОБА_5 (а.с.34).
Відповідач ОСОБА_2 працював в лісовому господарстві та на Ладижинській ТЕС. За час роботи в лісовому господарстві, це в період до 2000 року він отримував заробітну плату будівельними матеріалами, що вбачається з копій накладних на будівельні матеріали, на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 38-48).
З копії технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_7 вбачається, що власником записаний ОСОБА_2 (а.с.49).
З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_4 володіє будинком АДРЕСА_7 на праві приватної власності на підставі договору дарування (а.с. 50).
З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.01.2008, виданого виконавчим комітетом Ладижнської міської ради та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.01.2008 вбачається, що ОСОБА_2 є власником 1/1 частки буд. АДРЕСА_1 (а.с. 52-53).
З копії домової книги на буд. АДРЕСА_1 в даному будинку зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 21-22).
Судом досліджено копію характеристики будівель і споруд на буд. АДРЕСА_1 (а.с.54); робочий проект газифікації житлового будинку АДРЕСА_1 , власником якого зазначений відповідач ОСОБА_2 (а.с. 57-59).
Разом з тим, судом досліджені фотокартки надані позивачем ОСОБА_1 , на яких зображені позивач та відповідач під час спільного відпочинку влітку 2007 року (а.с. 61).
V. Оцінка Суду.
Частиною першою ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За положеннями ч.ч.1-5 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін.
За вимогами п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом із тим згідно зі ст.74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.
Для визнання осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона працювала з позивачем ОСОБА_1 з 2007 по 2018 на одному підприємстві. Якийсь проміжок часу з ними працював і відповідач у справі ОСОБА_2 . Свідок пояснила, що підтримувала дружні стосунки із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вони неодноразово перебували у спільній компанії та відзначали свята, разом відпочивали. Відповідач та позивач приїздили до неї додому на автомобілі, який є предметом позову, та говорили, що спільно придбали вказаний транспортний засіб. Окрім того, зазначила, що всі роки сторони у справі проживали однією родиною, будували будинок спільним коштами і навіть після розлучення продовжували проживати разом, вели спільне господарство, побут, виховували доньку, мали спільний сімейний бюджет, відпочивали разом. Зазначений факт також підтверджується фотознімками, наданими позивачем в якості доказів до позову на яких зображені сторони.
Як наголошує ВСУ у п. 20 постанови пленуму №11 від 21.12.2007 «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 72 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Оскільки відносини між подружжям мають, насамперед, глибоко особистий характер, то й правовому регулюванню особистих немайнових відносин у сімейному праві надається особливе значення. Суспільні зв`язки, що складаються в сім`ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності. В новому Сімейному кодексі, порівняно з КЗпШС, збільшена кількість норм, які регулюють особисті немайнові відносини подружжя. Проте, велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер.
До особистих немайнових прав подружжя СК відносить ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов`язків та спільне вирішення питань життя сім`ї; право на особисту свободу.
Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям згідно зі ст. 7 СК є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов`язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях ст. 24 Конституції України й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім`ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов`язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім`ї та розвиток дітей.
Відтак суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю «сім`ї», є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обов`язків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі.
З огляду на наведене, системний аналіз наявних доказів дозволяє суду дійти висновку про наявність у сторін спору відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сім`ї, в період з 16.05.2007 по 16.04.2018, так як цей факт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та показами допитаного в судовому засіданні свідка, не вірити яким у суду немає підстав.
Щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, слід встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.03.2019.

В період часу перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 02.10.1988 по 15.05.2007 за спільні кошти та спільними зусиллями збудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який після розірвання шлюбу було ведене в експлуатацію та зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .

Однак, не зважаючи на те, що процедура введення в експлуатацію житлового будинку була проведена після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , однак будівництво та його завершення відбувалось в зареєстрованому шлюбі.

Згідно з ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

За змістом п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрацію речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін.

На час придбання автомобіля HYUNDAI»-13О позивач з відповідачем проживали разом та вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет.

Відтак на підставі наданих позивачем письмових доказів та показів свідка наданих під час розгляду справи, суд приходить до переконання, що житловий будинок із господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки «HYUNDAI» -13О, легковий комбі - В, сірого кольору, 03.09.2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 набуті сторонами спору в результаті спільної праці за спільні кошти під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період встановлений судом, а тому є спільною сумісною власністю сторін спору.

Щодо поділу спільного майна.

Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України).

У відповідності до ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

З урахуванням викладено вище суд вважає, що вимоги позивача щодо поділу житлового будинку, земельної ділянки та транспортного засобу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено, що спірне майно було придбано за спільні кошти подружжя, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та показами свідка.

Оцінюючи аргументи, викладені в позові, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що сторони в період спільного проживання в шлюбі та під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, за спільні сумісні кошти будували жилий будинок з відповідними надвірними будівлями на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,1000 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, а також транспортний засіб автомобіль марки «HYUNDAI»-13О, легковий комбі - В, сірого кольору, 03.09.2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 .

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що суд задовольняє позовні вимоги, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати.

Керуючись ст.ст. 11-13, 76, 77, 79, 80, 81, 141, 263, 315 ЦПК України, 16, 368, 372 ЦК України, 3, 21, 36, 60, 61, 69, 70, 71, 72, 74, 163 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільно нажитого майна - задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період часу з 16.05.2007 по 16.04.2018.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок із господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки «HYUNDAI» -13О, легковий комбі - В, сірого кольору, 03.09.2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 .

Поділити житловий будинок та господарські споруди за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом визнання права власності по 1/2 частині за кожним житлового будинку із господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що позначається літерою - А - житловий будинок, загальна площа - 164,5 м2 , житлова площа будинку - 75,5 м2; А1- житлову прибудову; вхідний майданчик - а; погріб - А2/під; гараж - А2; колодязь - К; благоустрій - 1-4.

Поділити автомобіль марки «HYUNDAI»-13О, легковий комбі - В, сірого кольору, 03.09.2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом визнання права власності по 1/2 частині автомобіля за кожним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер № :07:011:0065, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,1000 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 885 грн судового збору.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільного процесуальним кодексом України, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ладижинський міський суд Вінницької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення складено та підписано суддею 01.02.2021.

Суддя