Справа № 181/437/20
Провадження № 2/181/4/21
РІШЕННЯ
"18" листопада 2021 р. смт. Межова
Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Літвінової Л.Ф.,
за участю секретаря судового засідання Макогон І.С.,
позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ,
представника позивача за первісним позовом адвоката Рябенка В.В.,
представника відповідача за первісним позовом адвоката Очеретько Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Межова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 ідеальну частку в домоволодінні та за зустрічним позовом зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 2/3 ідеальні частки в домоволодінні,
28 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 ідеальну частку домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді від 29 травня 2020 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання (а.с.33-34).
16 червня 2020 року, 23 червня 2020 року, 10 серпня 2020 року, 27 серпня 2020 року підготовче судове засідання переносилось за заявами відповідача та клопотанням представника позивача (а.с.39, 44, 50-51).
Ухвалою суду від 21 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.61).
12 лютого 2021 року представник відповідача адвокат Очеретько Є.О. звернувся до суду із зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 2/3 ідеальні частки в домоволодінні (а.с.92-95).
Ухвалою суду від 12 лютого 2021 року вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом (а.с.119-120).
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Рябенко В.В. на задоволенні позовних вимог наполягали. Проти задоволення зустрічного позову заперечували. Наполягали на застосуванні строку позовної давності до зустрічного позову.
Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.
Представник відповідача за первісним позовом адвокат Очеретько Є.О. проти задоволення первісного позову заперечував. Наполягав на задоволенні зустрічного позову.
Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача ОСОБА_1 , та відмовити задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом.
Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09 серпня 2003 року зареєстрували шлюб у виконкомі Веселівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.18).
Від шлюбу сторони мають двох дітей: неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , та неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с.19, 20).
Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.23-24).

Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів, виданого 04.11.2008 та договору купівлі-продажу домоволодіння від 04.11.2008, який був оформлений на ім`я ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Межівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Філіповою І.П. 04.11.2008 року та зареєстрований в Реєстрі за № 3480, останнім було набуто домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21, 22). Вказане також підтверджується копією технічного паспорту на вказане домоволодіння (а.с.14-17).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було придбане сторонами під час перебування в шлюбі, право власності зареєстровано на одного з подружжя - ОСОБА_2 , а тому вищевказаний житловий будинок є об`єктом спільного сумісного майна подружжя.

Судом встановлено, що згідно технічного паспорта на житловий будинок (домоволодіння) та Витягу зі Звіту про оцінку майна № РСМ-0520-001 за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа: 59,9 кв.м., житлова площа: 32,1 кв.м., господарчі та побутові будівлі та споруди:

-прибудова «а»;

-прибудова «а1»;

-літня кухня «Б»;

-сарай «б»;

-літня кухня «В»;

-сарай «в»;

-сарай «Ж»;

-гараж «Г»;

-сарай «Д»;

-погріб «пд.»;

-туалет «Т»;

-літній душ «Л»;

-колодязь «К», в тому числі згідно з експлікацією до плану домоволодіння у технічному паспорті за №:

1.тамбур площею 2,7 кв.м.;

2.коридор площею 6,9 кв.м.;

3.кухня площею 9,1 кв.м.;

4.кухня площею 8,2 кв.м.;

5.жила площею 7,1 кв.м.;

6.жила площею 16,8 кв.м.;

7.жила площею 9,1 кв.м.,

всього: 59,9 кв.м.,

загальна: 59,9 кв.м.,

житлова: 33,0 кв.м.,

підсобна: 26,9 кв.м. (а.с.14-17, 25-26).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

У ст. 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні .

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, є спільною частковою власністю.

Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Норми ст.ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною 3 вказаної статті визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (Постанова ВС/КЦС від 29 січня 2021 року справа № 161/14048/19, провадження № 61-13103св20).

Згідно ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

У відповідності до ст. ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно п. 17 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст. 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими статями 69-72 СК та ст.372 ЦК.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності також згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача за первісним позовом є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, не спростованими відповідачем за первісним позовом та його представником, а тому вони підлягають до повного задоволення.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 ідеальні частки в домоволодінні, суд з врахуванням вищевикладених обставин у їх сукупності вважає, що заявлені вимоги позивача за зустрічним позовом є не доведеними, належними та допустимими доказами.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.08.2003 року. Від шлюбу мають дітей: доньок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

04.11.2008 року за договором купівлі-продажу було придбано будинок розташований в АДРЕСА_1 .

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частиною другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). В судовому засіданні було встановлено і не заперечувалось сторонами діти і на даний час, і взагалі з моменту припинення шлюбних відносин між сторонами, безперешкодно користуються всім домоволодінням з господарськими будівлями та спорудами за своїм бажанням, як вдень, так і вночі, жодних перешкод зі сторони позивача не має, позивач приймає участь в утриманні дітей.

Проживання дітей з позивачем за зустрічним позовом з огляду на встановлені судом обставини та положення ст. 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному із подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спільного будинку позивач не довів.

Отже, спірний будинок було придбано подружжя у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю, частки сторін є рівними, а підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до положень части третьої статті 70 СК України немає.

Дані положення Сімейного Кодексу кореспондуються з практикою Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17; № 448/1722/16-ц та інші).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки спірне домоволодіння придбане під час шлюбу, враховуючи рівність часток у праві спільної сумісної власності, суд вважає обґрунтованими вимоги про визнання права власності за позивачем 1/2 частини будинку.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір в сумі 840,80 гривень.

Керуючись ст.ст.60, 63, 70 СК України, ст.ст.368, 369 ЦК України, 12, 81, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 ідеальну частку в домоволодінні - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , право власності на 1/2 ідеальну частку домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 59,9 кв.м., житловою площею: 32,1 кв.м., з усіма господарчими та побутовими будівлями та спорудами згідно технічного паспорту на домоволодіння, а саме:

-прибудова «а»;

-прибудова «а1»;

-літня кухня «Б»;

-сарай «б»;

-літня кухня «В»;

-сарай «в»;

-сарай «Ж»;

-гараж «Г»;

-сарай «Д»;

-погріб «пд.»;

-туалет «Т»;

-літній душ «Л»;

-колодязь «К», в тому числі згідно з експлікацією до плану домоволодіння у технічному паспорті за №:

1. тамбур площею 2,7 кв.м.;

2. коридор площею 6,9 кв.м.;

3. кухня площею 9,1 кв.м.;

4. кухня площею 8,2 кв.м.;

5. жила площею 7,1 кв.м.;

6. жила площею 16,8 кв.м.;

7. жила площею 9,1 кв.м.,

всього: 59,9 кв.м.,

загальна: 59,9 кв.м.,

житлова: 33,0 кв.м.,

підсобна: 26,9 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 2/3 ідеальні частки в домоволодінні - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2021 року.

Суддя: Л. Ф. Літвінова