Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/2868/16-ц
Провадження № 2/945/48/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Миколаївський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого - судді Терентьєва Г.В.

за участю секретаря Петриченко В.С.,

розглянувши 27 січня 2021 року в місті Миколаєві у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку,

в с т а н о в и в :

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, просив виселити відповідача з належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2010 року, він є власником 43/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . На даний час належний йому будинок фактично знаходиться у повному володінні відповідача ОСОБА_2 , який самостійно визначає порядок користування належним йому майном, не маючи для цього достатніх правових підстав. На думку позивача, відповідач чинить йому перешкоди у користуванні майном, оскільки його син вимушений проживати у нежитлових приміщеннях.

Заочним рішенням даного суду від 12 квітня 2017 року виселено ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 01 лютого 2018 року, ухвалено заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2017 року у справі № 480/2868/16-ц - скасувати.

Представником позивача направлялася на адресу суду уточнена позовна заява в якій зазначалося, що окрім нього, в спірному будинку також зареєстрований і проживає його брат - відповідач у справі ОСОБА_2 . Він був зареєстрований у даному будинку за згодою колишнього власника ОСОБА_3 і набув право користування житловим приміщенням, будучи членом її сім`ї.

На даний час належний позивачу будинок фактично знаходиться у повному володінні відповідача ОСОБА_2 , який самостійно визначає порядок користування належним йому майном, не маючи для цього достатніх правових підстав.

Так, з травня 2016 року у спірному будинку проживає син позивача ОСОБА_4 з сім`єю, однак він вимушений проживати у нежитлових приміщеннях (кухня та їдальня). Усі придатні для проживання житлові приміщення зайняв відповідач ОСОБА_2 (на другому поверсі кімнати для проживання не придатні).

Отже, відповідач чинить яка вважає позивач йому перешкоди у користуванні належним йому майном, оскільки його син вимушений проживати у нежитлових приміщеннях. Вони з відповідачем не досягли згоди про порядок користування належним позивачу будинком.

Тому просить виселити ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач не з`явився. При цьому його представник подав заяву про підтримання позову, в якій клопотав про розгляд справи за його відсутності та проти заочного винесення рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явився натомість його представник подав заяву про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнають в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

У відзиві відповідач посилається на правові позиції, викладеної в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, та ЦПК України та Конституцію України.

Крім того зазначає, що він набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння цим майном як член сім`ї своїх батьків - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які придбали це нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 09.02.1995 року. Разом з ними проживав у будинку, приймав участь у його добудові, утриманні. З 2002 року зареєстрований та постійно проживає в будинку.

Після смерті батька ОСОБА_5 він прийняв спадщину, так як на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним був зареєстрований та проживав у будинку, який був спадковим майном, але своїх спадкових прав не оформлював, а за домовленістю з матір`ю відмовився від спадщини на її користь. Проживав у будинку разом з матір`ю.

Після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , він, як член сім`ї власника, відповідно до її розпорядження залишився проживати в будинку. Вони домовились з позивачем, який є рідним братом, про спільне користування спадковим майном - житловим будинком АДРЕСА_1 . Згідно їхньої домовленістю вдповідач дав згоду на визнання за позивачем в судовому порядку права власності на будинок в порядку спадкування після смерті матері.

Ніякого спору з приводу його користування будинком та проживання в будинку на час оформлення позивачем спадщини між ним та позивачем не було.

Позивачу було достовірно відомо про те, що відповідач зареєстрований та проживає в будинку, але, не дивлячись на існуючі обтяження щодо спадкового майна, та з огляду на їхню домовленість про спільне користування спадковим майном, він ніяких заходів для зняття відповідача з реєстрації в будинку та виселення при оформленні спадкових прав не здійснив.

Про обізнаність позивача щодо проживання відповідача та реєстрації в спірному будинку на час набуття ним права власності на будинок в порядку спадкування свідчить зміст його позову в якому він зазначає про це.

Відповідач зазначає, що на теперішній час, діючи недобросовісно, позивач намагається позбавити його житла, право на яке набув правомірно у відповідності до закону як член сім`ї своїх батьків, які були власниками будинку.

Протягом тривалого часу, з 2002 року, відповідач зареєстрований та проживає в спірному будинку, сплачує за нього всі необхідні платежі, що підтверджується платіжними документами. Позивач, отримавши будинок у власність безоплатно як спадкове майно, ніяких витрат по його утриманню тривалий час не сплачує.

Також відповідач зазначає, що іншого житла, крім спірного будинку в якому він проживає, у нього немає про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєструречових прав на нерухоме майно. Крім того він має інвалідність 3-ї групи. Позбавлення його права на житло, як того просить позивач, призведе до важких наслідків, так як зробить відповідача безхатченком.

Дослідивши письмові докази по справі, суд находить позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно Позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у Постанові від 21 серпня 2019 року, справа № 569/4373/16-ц, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ївласника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору, внаслідок яких ОСОБА_2 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Тож враховуючи вище викладене та те що відповідач не самоправно зайняв жиле приміщення, а позивач не надає іншого жилого приміщення, суд дійшов висновку про відмову в позові ОСОБА_1 про виселення відповідача ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 19, 89, 258,259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Г. В. Терентьєв