Справа № 473/2508/20
РІШЕННЯ

іменем України

"28" січня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретарів судового засідання Радєвої Н.В., Ціліциної О.В.,

позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном в якому вказував, що він є власником квартири АДРЕСА_1 .

У вказаній квартирі позивач зареєстрований разом з колишньою дружиною - відповідачкою у справі, а також їхньою спільною донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте у зв`язку з постійними скандалами, що виникали з ОСОБА_3 , з червня 2019 року змушений мешкати за іншою адресою (у батьків).

Незважаючи на те, що квартира придбана в період перебування сторін у шлюбі та є їх спільною сумісною власністю, проте в кінці травня 2020 року відповідачка самочинно, без узгодження з іншим співвласником змінила замки на вхідних дверях до житла, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 відсутній доступ до житлового приміщенння, а також виставила на продаж інше розташоване в квартирі спільне рухоме майно сторін.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 тривалий час порушує права позивача, як співвласника квартири, зокрема не допускає останнього до житлового приміщення з метою користування своєю власністю, а також до особистих речей позивача, що знаходяться в житловому приміщенні, відмовляється врегулювати конфлікт мирним шляхом, а тому ОСОБА_1 просив усунути перешкоди в користуванні майном, зобов`язавши відповідачку надати позивачу пезперешкодний доступ до житлового приміщення, зобов`язати її надати ключі від вхідних дверей до квартири та заборонити ОСОБА_3 здійснювати заміну замків від вхідних дверей.

07 серпня 2020 року відповідачка ОСОБА_3 надала суду відзив на позовну заяву в якому просила відмовити у задоволенні позову. У відзиві зазначала, що ОСОБА_1 за власною волею припинив користуватися квартирою АДРЕСА_1 . В квартирі відсутні особисті речі позивача, а майно, яким вона розпоряджається, не є спільним майном сторін, а особистою власністю їх спільної доньки ОСОБА_5 . Також зазначала, що у травні 2020 року вона дійсно замінила замки у вхідних дверях до квартири. Проте факт заміни замків, що було вимушеною дією (обумовленою тим, що попередній замок був пошкоджений самим позивачем та тим, що останній неодноразово викрадав з житла особисті речі доньки) сам по собі не свідчить про порушення прав позивача та створення йому будь-яких перешкод у користуванні житлом, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 звертався до відповідачки з приводу отримання нових ключів від квартири та доказів відмови останньої в їх наданні.

Тому, оскільки позивач не звертався до ОСОБА_3 з приводу мирного врегулювання конфлікту, а тому відповідачка вказувала на те, що позовні вимоги є безпідставними.

Ухвалою суду від 14 вересня 2020 року до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору залучено ОСОБА_5 та орган опіки та піклування Вознесенської міської ради.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов. При цьому ОСОБА_3 уточнила, що не заперечує проти надання позивачу доступу до квартири, але лише за умови та лише на період її пристуності у вказаному житловому приміщенні. Також відповідачка просила суд врахувати ті обставини, що ОСОБА_1 під час перебування в квартирі вчиняв фізичне та психологічне насильство відносно неї та доньки, а також самовільно розпоряджався рухомим майном, що знаходилося в житловому приміщенні.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вказуючи на його безпідставність. При ухваленні рішення просила суд врахувати ті обставини, що ОСОБА_1 під час перебування в квартирі вчиняв фізичне та психологічне насильство відносно неї та відповідачки, а також самовільно розпоряджався рухомим майном, що знаходилося в житловому приміщенні.

Представник третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі, оскільки, на її думку, вирішення спору жодним чином не порушить права малолітньої ОСОБА_5 .

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника третьої особи, оскільки матеріали містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_5 , показання допитаних в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , а також малолітньої ОСОБА_5 (яку відповідно до вимог ч. 1 ст. 232 ЦПК України допитано за участю та в присутності представника служби у справах дітей - Дробинської Н.В. ), дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що сторони з 20 липня 2006 року по 02 листопада 2018 року перебували між собою в зареєстрованому шлюбі.

Мають спільну доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період шлюбу, а саме 04 вересня 2007 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 . Таким чином, вказане житлове приміщення є спільною сумісною власністю сторін.

З пояснень сторін вбачається, що з червня 2019 року вказаною квартирою користуються ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_5 , ОСОБА_1 мешкає за іншою адресою. У травні 2020 року відповідачка, не узгодивши вказані дії з позивачем, замінила замки у вхідних дверях до квартири, у зв`язку з чим в останнього відсутній доступ до вказаного житлового приміщення.

З пояснень учасників справи, а також матеріалів справи вбачається, що відповідачка, замінивши замки, відмовляється надати іншому співвласнику можливість здійснення прав власника, а саме не бажає передати позивачу ключі від квартири та відмовляється надати останньому повноцінний доступ до житлового приміщення, обмежуючи це право лише своєю присутністю.

Вказані обставини додатково підтверджуються:

-показаннями свідка ОСОБА_7 , який повідомив, що в кінці травня 2020 року він був очевидцем скандалу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який не міг потрапити до квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що відповідачка самочинно замінила замки до вхідних дверей та відмовлялася надати позивачу другий комплект ключів до вказаного житлового приміщення. З приводу конфлікту були викликані працівники поліції, які опитали її учасників, провели перевірку, проте цього дня ОСОБА_1 не потрапив до належного йому житлового приміщення;

-повідомленням Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області від 29 травня 2020 року (а.с. 8), з якого вбачається, що до відділу поліції дійсно надійшло звернення ОСОБА_1 від 29 травня 2020 року про те, що його колишня дружина самовільно замінила замки у вхідних дверях до спільної квартири сторін та відмовлялася надати позивачу доступ до вказаного житлового приміщення. Вказане звернення було розглянуте та прийнято рішення про припинення перевірки у зв`язку з тим, що дана подія не містить ознак кримінального або адміністративного правопорушення;

-поясненнями відповідачки ОСОБА_3 та її показаннями під час допиту в якості свідка, згідно яких відповідачка погодилася надавати доступ позивачу до квартири лише за узгодженням з нею та у її присутності, обгрунтовуючи це тим, що ОСОБА_1 під час перебування в квартирі вчиняв фізичне та психологічне насильство відносно неї та доньки, а також самовільно розпоряджався рухомим майном, що знаходилося в житловому приміщенні;

-частково - показаннями малолітнього свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, що вона підтримує рішення матері про обмеження позивачу доступу до квартири АДРЕСА_1 , обгрунтовуючи це тим, що ОСОБА_1 під час перебування в квартирі вчиняв фізичне та психологічне насильство відносно колишньої дружини та неї, а також самовільно розпоряджався рухомим майном, що знаходилося в житловому приміщенні.

Згідно ч. 1 ст. 316, ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном незалежно від місця його проживання та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1-3, 7 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Особливим видом права власності є право спільної власності.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України).

Згідно ст. 60 СК України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме в п.п. 23, 24 зазначив, що спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо.

Після припинення між подружжям шлюбу порядок здійснення ними прав співвласників майна, набутого в період шлюбу регулюється нормами Цивільного кодексу України.

З положень ч.ч. 1-2 ст. 369 ЦК України вбачається, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Аналогічно, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року, ратифікованого Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В разі порушення його права власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Таким чином, позивач не може бути позбавлений права вільного та безперешкодного доступу та користування спільною квартирою, а перешкоди, що створені йому ОСОБА_3 підлягають усуненню у найбільш оптимальний спосіб - зобов`язанням відповідачки надати ОСОБА_1 перешкодний доступ до квартири АДРЕСА_1 шляхом передачі йому ключів від квартири.

При цьому, не можуть бути прийняті до уваги заперечення сторони відповідача щодо:

- припинення позивачем користуватися житлом, відсутності в квартирі його особистих речей, оскільки ці обставини не є законними підставами для обмеження права особи на користування своєю власністю;

- того, що факт заміни замків сам по собі не свідчить про порушення прав позивача та створення йому будь-яких перешкод у користуванні житлом, оскільки внаслідок вказаних дій відповідачки ОСОБА_1 позбавлений можливості використовувати надані йому законом права власника майна, зокрема право на доступ та, відповідно, користування своєю власністю;

- того, що матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 звертався до відповідачки з приводу отримання нових ключів від квартири та доказів відмови останньої в їх наданні (не намагався мирно врегулювати конфлікт), оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 , за відсутності у позивача ключів від житлового приміщення, погоджується надати йому лише обмежений доступ до квартири, що свідчить про порушення прав власника, а також під час вирішення судом спору самостійно не вчинила дій, що б свідчили про поновлення вказаного права іншого співвласника;

- того, що ОСОБА_1 під час перебування в квартирі вчиняє відносно відповідачки та їх спільної доньки фізичне, психологічне насильство, самочинно розпоряджається спільним майном подружжя та майном доньки, оскільки ці обставини не є законними підставами для самочинного (без відповідного рішення компетентного органу (поліції, суду)) обмеження права особи на користування своєю власністю.

За встановлених обставин, суд прийшов до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном у спосіб зобов`язання ОСОБА_3 забезпечити позивачу безперешкодний доступ до квартири АДРЕСА_1 шляхом передачі йому ключів від квартири підлягають задоволенню.

Проте не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про заборону відповідачці в майбутньому здійснювати заміну дверних замків, оскільки згідно ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, що існує на момент розгляду справи. Дійсно, законодавство України (ч. 2 ст. 386 ЦК України) передбачає можливість охорони права власності й від майбутнього порушення, однак лише у випадку наявності реальної та невідворотної загрози такого порушення, що вимагає його судового захисту. Однак достатніх обставин, що свідчать про наявність такої загрози судом не встановлено (наприклад: повторення відповідачкою аналогічних протиправних дій після примусового усунення порушення; систематичність вчинення подібних дій або створення співвласнику інших, додаткових перешкод у користуванні майном; висловлювання відповідачки у відповідній формі з погрозами повторного вчинення таких дій тощо). В той же час, за відсутності реальної та невідворотної загрози, задоволення вказаної вимоги позивача може призвести до негативних наслідків для усіх співвласників, зокрема у разі наявності об`єктивної, нагальної потреби в заміні замків (в разі виходу з ладу, ненавмисного їх пошкодження, необхідності встановлення нових замків з метою додаткового захисту житла за умови узгодження такої дії співвласниками тощо).

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог та керуючись ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути половину понесених та підтверджених доказами судових витрат, а саме 420,40 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у користуванні майном - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 забезпечити ОСОБА_1 безперешкодний доступ до квартири АДРЕСА_1 шляхом передачі йому ключів від квартири.

В іншій частині вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; ідент. номер: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; ідент. номер: НОМЕР_2 ) 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 лютого 2021 року.

Суддя: О.В. Вуїв