ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9272/21 Справа № 204/2678/21 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом зняття з реєстрації і виселення , -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якій просила визнати її особистою приватною власністю домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а також просила усунути перешкоди у користуванні домоволодінням, визнавши відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, шляхом зняття з реєстрації і виселення.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року.

Перебуваючи у шлюбі, позивач придбала домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке відповідно до умов договору купівлі-продажу придбано за 266 354 грн. При цьому, ОСОБА_1 зазначила, що придбання вказаного домоволодіння здійснювалось нею виключно за особисті кошти, які вона отримала від продажу квартири, що належала їй на праві приватної власності на підставі договору дарування, а саме квартири АДРЕСА_2 , за загальною ціною 405 600 грн, що еквівалентно 52 000 доларів США.

Позивач посилалася на те, що відповідач визнає обставину придбання даного домоволодіння за її особисті кошти, але вважає, що йому належить частка в зазначеному будинку з господарськими будівлями та спорудами. Однак, відповідач не здійснює будь-яких належних та необхідних дій по утриманню будинку, відмовляється сплачувати комунальні платежі, всі витрати за отримання комунальних послуг здійснюються виключно позивачем.

Добровільно залишити домоволодіння відповідач відмовляється, хоча має у власності житлове приміщення (квартира). Позивач також зазначала, що відповідач постійно здійснює по відношенню до неї психологічне насильство, про що неодноразово складались протоколи про адміністративне правопорушення. Проживання та реєстрація відповідача за вказаною адресою порушує права позивача, оскільки вона не має можливості в повному обсязі розпорядитися своїм майном, також реєстрація відповідача впливає на збільшення вартості комунальних платежів, які відповідач відмовляється сплачувати. Вказані дії, на думку позивача, вказують на порушення права приватної власності та підлягають захисту шляхом усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, а саме - зняття з реєстрації та виселення відповідача.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач звернулася з до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем надано належні та допустимі докази купівлі спірного домоволодіння за її особисті кошти, отримані від продажу квартири, яка належала їй на підставі договору дарування, що свідчить про спростування презумпції належності майна до спільної сумісної власності подружжя. На підставі наведених обставин позивач вважає помилковим і висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні її позовних вимог про виселення відповідача.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 24 квітня 1992 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2020 року, що набрало законної сили 17 березня 2020 року. (а.с.13-15).

29 травня 2009 року між позивачем, як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, укладено попередній договір до договору купівлі-продажу нерухомого майна, де вказано, що покупець зобов`язується купити, а продавець зобов`язується продати квартиру АДРЕСА_2 , що належить продавцю на підставі договору дарування, за 405 600 грн, що еквівалентно 52 000 доларам США (а.с.17).

Відповідно до копії акту приймання передачі грошових коштів від 10 червня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали позивачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 405 600 грн, що еквівалентно 52000 доларів США за продаж квартири АДРЕСА_2 (а.с.18).

10 червня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_2 , що належала їй на підставі договору дарування квартири від 16 липня 2004 року. Продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчинено за 61400 грн (а.с.16,84-87,90).

10 червня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.19-21, 32-35).

Відповідно до п. 2.1. договору, продаж домоволодіння за домовленістю сторін вчинено за 266 354 грн, що еквівалентно 35000 доларів США.

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 4 грудня 2009 року (а.с.23, 31).

Також відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 (а.с.24).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що придбала спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , за особисті кошти, воно не є її спільною сумісною власністю з відповідачем, тому останій не має права проживання у ньому.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного домоволодіння. Під час розгляду справи не встановлено передбачених законом підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та його виселення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Визначаючи правовий статус спірного майна, як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

Матеріалами справи встановлено, що продаж квартири, що належала позивачу на підставі договору дарування, було здійснено за 61 400 грн., що підтверджується договором від 10 вересня 2009 року.

Згідно з договором купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , від 10 вересня 2009 року, його було придбано позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачем за 405 600 грн, що еквівалентно 52000 доларів США.

Наведені обставини свідчать про те, що грошових коштів, отриманих позивачем ОСОБА_1 від продажу своєї квартири, не достатньо для придбання спірного домоволодіння.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не спростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, а саме поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірне домоволодіння, яке було придбане під час зареєстрованого шлюбу сторін у справі.

При цьому посилання позивача у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі на те, що відчуження належної їй квартири відбулося за 405 600 грн., що еквівалентно 52 000 доларів США, за які позивач придбала спірне домоволодіння, спростовуються договором купівлі- продажу квартири АДРЕСА_2 від 10 червня 2009 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , згідно якого продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчинено за 61400 грн (а.с.16,84-87,90).

Посилання позивача на попередній договір про продаж квартири та розписку про отримання нею грошових коштів у сумі 405600 грн. були предметом дослідження у суді першої інстанції, їм дана належна правова оцінка у сукупності з іншими доказами.

З цього приводу колегія суддів зауважує, що основним при відчуженні нерухомого майна є договір купівлі- продажу, у якому передбачаються всі істотні умови, а не попередній договір, який згідно зі ст. 635 ЦК України зобов*язує сторін протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

При цьому, у даному випадку, сторони договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 10 червня 2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , погодили продаж указаної квартири за 61400 грн., а не за 405 600 грн., як передбачалося попереднім договором.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів придбання нею спірного домоволодіння за особисті кошти, отримані від відчуження її квартири.

Тому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не можуть бути підставою для скасування законного та обгрунтованого рішення суду.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для усунення позивачу перешкод у користуванні спірним домоволодінням шляхом виселення відповідача та зняття його з реєстрації, оскільки ОСОБА_1 не спростовано презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу.

Так, статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

При зверненні до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач перешкоджає їй у користуванні спірним домоволодінням.

З матеріалів справи встановлено, що 26 квітня 2021 року УПП в Дніпропетровській області винесено терміновий заборонний припис стосовно позивача у зв`язку зі скоєнням нею домашнього насильства - провокувала конфлікт відносно свого колишнього чоловіка ОСОБА_6 (а.с.102).

20 травня 2021 року ВП Дніпровським РУП ГУНП в Дніпропетровській області винесено терміновий заборонний припис стосовно відповідача у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства психологічного характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , внаслідок чого у останньої знервований стан (а.с.83).

При цьому матеріали справи не містять доказів вжиття до відповідача заходів попередження, що застосовуються судами, прокурорами, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходів громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Тому висновок суду про відсутність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та його виселення, є правильним.

Що стосується посилання позивача на те, що відповідачем, який зареєстрований у спірному домоволодінні, не сплачуються комнальні послуги за його утримання, то апеляційний суд з матеріалів справи встановив, що згідно квитанцій за різні періоди про сплату житлово-комунальних послуг, вони оплачувалися як позивачем, так і відповідачем (а.с.93-94, 97-100, 104).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида