справа № 197/1297/20
провадження № 2/197/72/21
ШИРОКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2021 року смт Широке

Широківський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Шевченко О.В.,

за участі:

секретаря судового засідання: Гетьманенко О.І.,

представника відповідача: Матвєєвої Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позицій сторін.

Позивач 09.12.2020 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок нещасного випадку на підприємстві, згідно уточненої позовної заяви в сумі 188 920 грн без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він з 15.05.1996 по 17.09.2010 працював на різних посадах Відкритого акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (назву підприємства змінено на Акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"). 11.10.1999 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25 %. 17.12.2005 пройшов чергове повторне обстеження, встановлено 40 % втрати професійної працездатності. Таким чином він був змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури і лікування. У зв`язку з цимпорушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, в нього постійно виникають больові відчуття в легенях, черевній порожнині, не може нормально дихати, сильно кашляє, вимушений постійно користуватися медичними препаратами. Через постійний кашель не може приймати участь у святкуванні родинних свят, приймати гостей, спілкуватися з рідними, нормально спати.

Представник відповідача у відзиві зазначає, що із наведених позивачем обставин не вбачається яким саме чином відповідач порушив законні права та інтереси позивача і, як наслідок, отримання ним моральних страждань.

ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 14 грудня 2020 року позовна заява залишена без руху.

Ухвалою судді від 22 лютого 2021 року позовна заява прийнята судом до розгляду та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

30.03.2021 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву.

Позивач повідомлений у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява, в якій просив провести розгляд справи по наявним в ній матеріалам, позов підтримав в повному обсязі

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, підтримав заперечення та їх обґрунтування, викладені у відзиві. Просив застосувати строк позовної давності.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Позивач з 15.05.1996 по 17.09.2010 працював на різних посадах Відкритого акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (назву підприємства змінено на Акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"), що підтверджено відомостями внесеними до трудової книжки (а. с. 7-11).

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 09.07.1999, причиною профзахворювання є вплив пилу, концентрація якого перевищувала припустиму в 4 рази (пиловий бронхіт 1 ступеню ) при виконанні робіт у ВАТ «Кривбасрудоремонт» 155 місяців, на різних посадах Відкритого акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" 25 місяців (арк. с 12-13)

Відповідно до витягу з Акту огляду ЛТЕК від 11.10.1999, позивачу первинно встановлено 25% втрати професійної працездатності (арк.с. 14).

Актом огляду ЛТЕК від 01.02.2001 позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності (арк. с. 14).

Актом огляду ЛТЕК від 19.12.2001 позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності (арк. с. 15).

Актом огляду ЛТЕК від 13.11.2002 позивачу встановлено 25% втрати професійної працездатності (арк. с. 15).

Актом огляду ЛТЕК від 11.11.2003 позивачу встановлено 30% втрати професійної працездатності (арк. с. 16).

Актом огляду ЛТЕК від 06.12.2004 позивачу встановлено 30% втрати професійної працездатності (арк. с. 16).

Актом огляду ЛТЕК від 17.12.2005 позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням безстроково (арк. с. 17).

ІV. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права, оцінка суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Приписами ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно з ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Враховуючи зазначені положення, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими.

Згідно вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Згідно з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Строк позовної давності не поширюєтьсґя на вимоги в даній справі.

Свої моральні страждання, пов`язані з ушкодженням здоров`я позивач оцінює в розмірі 188 920 гривень.

Як випливає з матеріалів справи, позивач зазнав ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, у зв`язку з чим йому встановлено з 2005 року 40% втрати професійної працездатності безстроково, без встановлення групи інвалідності.

З причини загострення професійного захворювання істотно змінився звичний спосіб життя позивача, суттєво знизилась його життєва активність, тривалі курси лікування призвели до нераціональних втрат життєвого часу та енергії, позивач протягом тривалого часу в значній мірі позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, порушення функцій організму призводить до необхідності залучення додаткових зусиль та ресурсів для організації життя, суттєво обмежує можливості позивача приділяти увагу рідним та близьким людям, своєму духовному, інтелектуальному розвитку.

Отже, судом на підставі виписок з амбулаторної карти, історії хвороби позивача (арк.с. 18-23) встановлено факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отримання професійного захворювання, а тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом враховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довгу тривалість, стан здоров`я, тяжкість професійного захворювання, настання у зв`язку з цим негативних змін у житті, необхідність лікування, втрату у зв`язку з цим життєвих зав`язків, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювання.

Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений зі шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці.

Професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідача, яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

Суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яким визнана презумпція моральної шкоди, тобто відповідно до позиції ЄСПЛ, в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Так, рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

Тому, суд вважає, що сума компенсації від відповідача спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 96 000 гривень (40% х 2 400 грн), що буде еквівалентним завданим моральним стражданням і достатнім для їх відшкодування та буде відповідати принципу розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічна правова позиція з приводу застосування принципів розумності, виваженості та справедливості при визначені розміру моральної шкоди також висловлена в постанові суду апеляційної інстанції у справі № 197/42/20 (втрата професійної працездатності в розмірі 50 % з 2007 року та визнано особою з інвалідністю третьої групи безстроково - присуджене відшкодування моральної шкоди в сумі 120 000 грн (2 400 грн за 1 %)).

Суд, беручи до уваги вищевказану судову практику, також враховує, що з часу ухвалення рішення в 2020 році пройшов певний час і змінився індекс інфляції, прожитковий мінімум. в той же час суд в даній справі, зменшуючи суму відшкодування моральної шкоди зважає і на те, що позивач тривалий час працював у іншох юрособи, а саме у ВАТ «Кривбасрудоремонт», в умовах впливу пилу, концентрація якого перевищувала припустиму в 4 рази155 місяців до 31.01.1996, після чого з 1996 року продовжив роботу 25 місяців в аналогічних умовах у відповідача, що підтверджується записами в трудовій книжці та не оспорюється сторонами, визнається судом встановленим.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Оскільки відшкодування моральної шкоди визначено сумою грошових коштів (позов підлягає грошовій оцінці), тому заявлена позивачем позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є майновою (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 р. у справі № 761/11472/15-ц).

Як встановлено п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 15.01.2020 прожитковий мінімум для працездатних осіб (з розрахунку на одну особу) становить з 01.01.2020 2102 грн.

Ціна позову - 188 920 грн.

Ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються.

Отже, позивач в даній справі звільнений від сплати судового збору.

З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 960,09 грн ((96 000 грн / 188 920 грн) х 100 % = 50,82 %; 1889,20 грн х 0,5082 = = 960,09 грн).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 81, 141, 247, 263, 265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в позові частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 96 000 (дев`яносто шість тисяч) гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь держави судовий збір в сумі 960 (дев`ятсот шістдесят) гривні 09 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складений 19.11.2021.

Учасники справи (данні):

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - Акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", юридична адреса: 50026, м. Кривий Ріг, .

СУДДЯ О.В.ШЕВЧЕНКО