Справа № 316/3394/20
Провадження № 2/316/412/21
"29" листопада 2021 р. м.Енергодар
Енергодарський міський суд Запорізької області
у складі головуючого судді Куценка М.О.
за участю секретаря судового засідання Нестерової Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Енергодара Запорізької області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу №316/3394/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-
Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 03.12.2020 по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.13-13зворот).
Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 30.03.2021 підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.24-24зворот).
В судове засідання для розгляду справи по суті, позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Галька Н.О. не з`явились. Представником позивача надано до суду письмову заяву про розгляд справи без участі (а.с.28).
Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання для розгляду справи по суті не з`явився, будь-яких заяв або клопотань, відозву чи заперечень проти позову, зустрічного позову - до суду не надав.
Про розгляд справи судом відповідач повідомлявся в порядку визначеному п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України - шляхом направлення судової повістки про виклик, позовної заяви та додатків до неї рекомендованим повідомленням, через відділення поштового зв`язку «Укрпошта», на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання/перебування відповідача, згідно даних інформаційної довідки з Сектора реєстрації ЕМР (а.с.12), яка співпадає з адресою зазначеною у позові (а.с.2). Однак, конверти судового відправлення повернувся з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній» та «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.18, 35), що відповідно до положень п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України свідчить про належність повідомлення відповідача про розгляд справи судом.
Враховуючи відсутність підстав для відкладення справи визначених ч.2 ст.223 ЦПК України, положення ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності сторін по справі, на підставі наявних матеріалів та доказів, ухваливши заочне рішення.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд дійшов наступного висновку.
Положеннями статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до приписів частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до положень статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками (абзац 2 частини 1 статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена у частині 2 статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України в постановах від 08.06.2016 у справі №6-1103цс16, від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15, від 02.07.2014 у справі №6-79цс14, яку відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до правовідносин, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.
Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України в постановах від 18.09.2013 у справі №6-63цс13, від 24.02.2016 у справі №6-50цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі №6-2789цс16).
Частиною 1 статті 1049 ЦПК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.
За змістом ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу від 09.11.2020 про повернення взятих у борг грошових коштів за розпискою (а.с.6, 7), однак даних, що на дату розгляду справи судом грошові кошти визначені розпискою відповідачем на користь позивача були повернуті у повному розмірі або частково, наявні в матеріалах справи докази, не містять.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позову підлягає задоволенню.
Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.264, п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, при ухваленні рішення суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, про що зазначає у резолютивній частині рішення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.1), а отже враховуючи висновок суду про задоволення вимоги позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначений розмір судового збору.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат з правничої допомоги, про які просить позивач, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до положень ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Положеннями частин 1 та 2 статті 137 ЦПК України визначено, що витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п.1 ч.2); розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (п.2 ч.2).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справи, суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).
Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь витрати з правничої допомоги на суму 5000 грн., разом з цим, вирішуючи питання в цій частині, судом встановлено, що на доведення понесення витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката, позивачем надано суду Акт виконаних робіт від 29.03.2021, в якому зазначено перелік складових послуг, їх вартість та загальний розмір винагороди, який визначено в сумі 5750 грн. (а.с.20), а також надано квитанцію до прибуткового касового ордера №29/03 від 29.03.2021 про оплату зазначеного розміру витрат з правничої допомоги (а.с.20).
Проте, досліджуючи Акт виконаних робіт від 29.03.2021, судом встановлено, що до «Переліку наданих юридичних послуг» включено: складність справи визначену в розмірі 1000 грн., про що зазначено у п.5 та представництво інтересів у суді першої інстанції в розмірі 700 грн., про що зазначено у п.6.
Однак, беручі до уваги, що розгляд справи відбувається в порядку письмового провадження, а також приписи ч.4 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката враховується їх співмірність, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для стягнення витрат заявлених у пунктах 5 та 6 Акту виконаних робіт від 29.03.2021, які становлять загальну суму 1700 грн.
У зв`язку з зазначеним, суд приходить до висновку, що розмір витрат з правничої допомоги, який заявляється до стягнення з відповідача, підлягає зменшенню, та на користь позивача підлягає стягненню розмір витрат з правничої допомоги на загальну суму 4100 грн.
З урахуванням вищезазначеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 12, 28, 76-82, 89, 95, 128, 133, 137, 141, 247, 258-260, 263, 264, 265, 273, 280-282, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -
Вимогу позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) - суму сплаченого судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок та витрати з правничої допомоги адвоката в сумі 4100 (чотири тисячі сто) гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте Енергодарським міським судом Запорізької області за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідач, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене протягом 30 (тридцяти) днів до Запорізького апеляційного суду, при цьому, строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення судового рішення. В разі, якщо повне заочне рішення суду не було вручене у день його складання, позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: М. О. Куценко