Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5338/20 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №274/5338/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 вересня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Хуторної І.Ю. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк» або банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути заборгованість у сумі 59 721,98 грн., яка складається із: простроченого тіла кредиту в сумі 44 193,82 грн. та заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом у сумі 15 528,16 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву від 21 липня 2016 року №б/н. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшений до 45 000 грн. ОСОБА_1 належно не виконує свої фінансові зобов`язання, у зв`язку із чим станом на 20 травня 2020 року утворилася вищевказана заборгованість.

Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 21 липня 2016 року № б/н у сумі 44 193,82 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитом, Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовну вимогу про стягнення процентів за користування кредитними коштами в сумі 15 528,16 грн. задовольнити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач особистим підписом в анкеті-заяві засвідчив свою згоду з Умовами та правилами надання банківських послуг. Також, укладений між сторонами кредитний договір є по суті договором приєднання, а тому жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами не потребує. Після отримання кредитної картки відповідач здійснив дії щодо її активації, користується карткою. Окрім того ОСОБА_1 отримав кредитні кошти з власної ініціативи, чим підтвердив свою згоду із запропонованими банком умовами кредитного договору. Вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, оскільки така висловлена у конкретній справі за інших обставин, коли відповідач заперечував умови договору, як погоджені між сторонами у належний спосіб. У даній справі заперечення відповідача відсутні, а тому правовідносини не є подібними. Із виписки по рахункам відповідача, яка є офіційним каналом інформування, вбачається, що відповідач знав про нарахування йому процентів. Для розірвання кредитного договору відповідач до банку не звертався, а навпаки продовжив користуватися кредитною карткою, частково погашав заборгованість, зокрема, проценти. Зазначені дії відповідача, на думку скаржника, свідчать про прийняття ОСОБА_1 і згоду його з умовами кредитного договору. Кредитний договір є двостороннім оплатним правочином, у якому платою за користування коштами є сплата процентів. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, суд не мав підстав відмовити у стягненні процентів за користування кредитом. Якщо суд вважав відсутньою домовленість сторін щодо розміру процентної ставки за кредитом, то в такому разі застосуванню підлягала норма ст.1048 ЦК України, за якою розмір процентів встановлено на рівні облікової ставки НБУ.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Виходячи із принципу диспозитивності, апеляційний суд не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог, тобто в частині стягнення на користь банку тіла кредиту в сумі 44 193,82 грн., оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом в сумі 15 528,16 грн. відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 21 липня 2016 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.8).

У анкеті-заяві зазначено про те, що клієнт згоден із тим, що дана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг погодився отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Визначальним є додержання письмової форми договору.

У підтвердження розміру нарахованих прострочених процентів у сумі 15 528,16 грн. банк надав розрахунок заборгованості, виписку про рух коштів за кредитними карками, витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract», «Універсальна gold» та Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Розрахунок заборгованості та виписка про рух коштів за кредитними карками підтверджують факт отримання і користування ОСОБА_1 кредитними коштами.

Проте, у зазначених документах використано для нарахування процентів за користування кредитними коштами різні базові процентні ставки у різні періоди кредитування 1,7%, 2,3%, 2,5%, 2,7%, 2,9%,3,0%,3,5%, 3,6% в місяць.

У позовній заяві банк наполягає на тому, що розмір і порядок нарахування процентів за кредитом сторонами узгоджено в Тарифах, а також в Умовах і правилах надання банківських послуг.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та Умов і правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем заяви містили умови щодо розміру та порядку нарахування процентів за кредитом саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Тарифів та Умов у редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення його позову.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи і Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір та порядок нарахування процентів за кредитом витяги з Тарифів та з Умов і правил не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо процентної ставки за користування кредитом та порядку нарахування процентів за користування кредитом не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягах з Тарифів та з Умов і правил, як невід`ємну складову частину змісту договору.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що банк має право на стягнення з відповідача гарантованих законом процентів за користування кредитними коштами на рівні облікової ставки НБУ, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до положень частини першої ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Однак, обґрунтовуючи апеляційну скаргу в такий спосіб, банк не надав суду розрахунок заборгованості щодо процентів за користування кредитом, виходячи з рівня облікової ставки Національного банку України.

Окрім того, за положеннями норми ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються підстави позову, що не були предметом в суді першої інстанції.

Із огляду на викладене вище, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому рішення залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.367-368,374-375,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення, а заочне рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 вересня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Головуюча Судді: