Справа № 310/8529/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(Заочне)

24 листопада 2021 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Білоусової О.М.,

за участі секретаря судового засідання Олійник Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (законний представник відповідача ОСОБА_3 ), про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю шляхом визнання особи такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

13.09.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить усунути йому перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

В позові посилається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом йому належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 доводиться позивачу дружиною, а ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є їх сином, який був зареєстрований у належному позивачу на праві власності житловому будинку, але фактично у ньому ніколи не проживав. З 2009 року син постійно мешкає у Російській Федерації. 22.02.2020 отримав паспорт громадянина Російської Федерації, виданий ГУ МВС Росії по Московській області. З 11.11.2020 по 03.11.2021 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а з 01.09.2021 постійно зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначає, що реєстрація сина у належному йому на праві власності будинку, який фактично не являється місцем його проживання, порушує законні права та інтереси позивача, створює перешкоди у розпорядженні власністю.

Вважає, що відсутність сина у житловому приміщення, в якому він зареєстрований, є підставою для визнання його особою, яка втратила право користування ним.

Просить усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням належним на праві власності ОСОБА_1 (паспорт громадянина НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ) будинком АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_2 (паспорт громадянина НОМЕР_2 , проживає за адресою АДРЕСА_4 ), таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням.

Ухвалою судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05.10.2021 відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, ухвалено справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін.

В судове засіданні позивач ОСОБА_1 не з`явився, подав до суду заяву у якій зазначає, що позовні вимоги підтрумує у повному обсязі, просить їх задовольнити, справу просить розглянути за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 та законний представник відповідача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про день, час і місце слухання справи повідомлені належним чином, до суду подано заяву про розгляд справи за їх відсутності, у якій зазначено, що позовні вимоги визнаються у повному обсязі не зеперечують проти їх задоволеня.

Суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача в заочному порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.03.2010 серія ВММ № 405796, виданого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 2-389, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

У витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно зазначено, що право власності на будинок зареєстровано 31.03.2010, номер запису 2527 в книзі 7.

Згідно із будинкової книги для прописки в будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2 з 15.06.2016 зареєстрований в будинку. Аналогічна інформація надана на запит судду відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради.

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 15.01.2000 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 12.

З свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 від 04.11.2014, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську реєстраційної служби Бердянського міськрайоннного управління юстиції у Запорізькій області вбачається, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

22.02.2020 на ім`я ОСОБА_2 ГУ МВС Росії по Московській області виданий паспорт громадянина Російської Федерації, серійний номер НОМЕР_4 ,у якому міститься інформація про реєстрацію з 01.0.2021 за аресою: АДРЕСА_3 .

Відповіддно до свідоцтва про реєстрацію за місцем перебування ОСОБА_2 з 11.11.2020 по 03.11.2021 був зареєстрований за аресою: АДРЕСА_2 .

У паспорті ОСОБА_4 серія НОМЕР_5 міститься відмітка, що 10.11.2020 її знято з реєстраційного обліку в м. Берянську та зареєстровано з 21.11.2019 до 23.10.2022 в АДРЕСА_5 .

У паспорті ОСОБА_1 серійний номер НОМЕР_6 зазначено, що з 01.09.2021 він зареєстрований в АДРЕСА_3 .

28.06.2021 ОСОБА_1 видано на ім`я ОСОБА_3 довіреність 50 АБ 4495981 з правом продажу земельної ділянки і житлового буддинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин 1 та 2 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

З аналізу ст.15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст.ст. 386, 391 ЦК України вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Способи захисту цивільних прав, у тому числі захисту права власності, визначені у ст. 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним. Відповідно до положень норм ст.ст. 16, ст.ст. 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати усунення порушень свого права власності у будь-який час, будь-яким прийнятим для себе шляхом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Крім того з правової позиції, що міститься в Постанові ВС від 20.09.2021 у справі № 200/17337/17 вбачається, що наймач або член сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постіного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Суд також приймає до уваги, що ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, де має реєстрацію місця проживання та фактично мешкає. Згідно зі статтями 29 ЦК України, ст.160 СК України фізична особа, яка досягла 14 років вільно та самостійно обирає собі місце проживання. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 реалізовано своє право на вибір місця проживання, належним позивачу на праві власності будинком він не користується, забезпечений іншим житлом у якому фактично мешкає та зареєстрований, позбавлення права користування житловим будинком АДРЕСА_1 не призведе до порушення його прав та інтересів.

Приймаючи до уваги викладене, аналізуючи письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 8, 16, 29, 319, 321, 328, 334, 346, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 156 ЖК України, ст. ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Конституцією України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням належним на праві власності ОСОБА_1 , будинком АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд може бути подано протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення

Суддя Бердянського міськрайонного суду

Запорізької області О. М. Білоусова