Ухвала

28 січня 2021 року

м. Київ

справа № 194/1422/19

провадження № 61-223ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу гаража від 08 листопада 2001 року їй на праві власності належить гараж № НОМЕР_1 (номер № НОМЕР_2 до зміни нумерації гаражів згідно з розробленою схемою-планом на підставі рішення виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області від 19 червня 2002 року за № 230).

19 липня 2019 року внаслідок проведення ОСОБА_1 ремонтних робіт належного йому гаражу № НОМЕР_3 , який є суміжним з її гаражем, в гаражі № НОМЕР_1 були зруйновані стеля та частково стіна, що позбавляє її можливості зберігати в ньому автомобіль.

Вартість відновлюваного ремонту належного їй майна, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 36, становить 37 167,55 грн, яку з урахуванням поданих уточнень, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області

від 24 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 37 167,55 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 березня 2020 року - без змін.

21 листопада 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, в якій просив оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 січня 2021 року суддею-доповідачем у справі визначено суддю Шиповича В. В.

Безпосередньо в касаційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що копію постанови апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року отримав 25 жовтня 2020 року, що не спростовано на час вирішення питання про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) пропущений ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження підлягає поновленню.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року

(справа «Зубац проти Хорватії, № 40160/12) вказав на обмеженість доступу до судів вищої інстанції. Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії».

Крім того, Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо неприйнятності заяви № 26293/18 від 09 жовтня 2018 року у справі «Азюковська проти України» зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом 1 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята

статті 19 ЦПК України).

Ціна позову в справі №194/1422/19 становить 37 167,55 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2020 року (2 102 грн х 100 = 210 200 грн).

Отже, справа, на судові рішення у якій подана касаційна скарга, в силу закону належить до категорії малозначних.

Касаційна скарга не містить доводів, які б свідчили про наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: категорію справи, ціну та предмет позову, а також значення справи для сторін і суспільства, та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Незгода відповідача із оскаржуваними судовими рішеннями не є сама по собі обставиною, що свідчить про наявність випадків для відкриття касаційного провадження у малозначній справі. При цьому доводи касаційної скарги переважно спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі; відповідачем реалізовано право на апеляційний перегляд справи; належність справи до категорії малозначних було передбачуваним; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору; наявність випадків, передбачених підпунктами а) - г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, колегією суддів не встановлено, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, статтею 390, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області

від 24 березня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду

від 16 жовтня 2020 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року в цивільній справі № 194/1422/19.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта