Провадження № 22-ц/802/1100/21 Категорія: 39 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулося в суд із зазначеними позовом.

Покликається на те, що 16 травня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №501142618, згідно умов якого відповідачу надано споживчий кредит для власних потреб, шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії на суму 210000 грн, з відсотковою ставкою за користування кредитом 13,99 % річних, строком на 48 місяців, з датою повернення кредиту 16 травня 2023 року.

Крім того позивач вказував, що у зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_1 кредитних зобов`язань, з урахуванням внесених нею коштів на погашення заборгованості, станом на 02 жовтня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 214 221 грн 27 коп., яка складається із заборгованості: за кредитом - 178 911 грн 91 коп., за відсотками - 15621 грн 86 коп. та заборгованості по комісії - 19687 грн 50 коп., яку банк-позикодавець просив суд стягнути з відповідача на свою користь та відшкодувати йому витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за угодою про надання особистого кредиту №501142618 від 16 травня 2019 року у розмірі 194533 грн. 77 коп., у т.ч. 178911 грн 91 коп. основна сума боргу, 15621 грн 86 коп. заборгованість за процентами. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні заборгованості за розрахунково-касове обслуговування, позивач подав апеляційну скаргу та просив скасувати оскаржуване рішення в цій частині і задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сплата позичальником комісії за розрахунково-касове обслуговування була передбачена умовами кредитного договору укладеного з відповідачем ОСОБА_1 та не суперечить чинному законодавству.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ніким не оскаржується, а тому апеляційним судом, згідно з вимогами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядається.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній його частині, суд першої інстанції вважав, що встановлення банком у кредитному договорі суми сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту - розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», тобто є недійсним в силу цього Закону, а отже не підлягає стягненню з позичальника.

Такий висновок суду є правильний.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За ч.1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Судом встановлено, що 16 травня 2019 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено угоду про надання кредиту №501142618, відповідно до умов якої банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 210 000 грн, на строк 48 місяців до 16 травня 2023 року, з процентною ставкою - 13,99% річних, а остання зобов`язувалась повернути кредит, сплатити проценти за користування грошовими коштами, тобто виконати договірні зобов`язання у повному обсязі та у терміни, передбачені цим договором.

Крім того встановлено, що відповідач ОСОБА_1 взяті на себе кредитні зобов`язання перед банком належним чином не виконувала та станом 02 жовтня 2020 року допустила заборгованість, а саме: за кредитом 178911 грн 91 коп., за відсотками - 15621 грн 86 коп. та на думку кредитодавця заборгованість по комісії в сумі 19687 грн 50 коп.

З наявного в матеріалах справив додатку №1 «Графік платежів та розрахунок вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг» до угоди про надання особистого кредиту від 16 травня 2019 року №501142618, підписаного позичальником ОСОБА_1 вбачається, що банк надав кредит на споживчі цілі.

За положеннями частини 5 статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795- VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Так як надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, то така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами, що регулюють договірні відносини сторін у споживчому кредитуванні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність вимог позивача АТ «Альфа-Банк» щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованості за комісією.

Оскільки, рішення суду в оскаржуваній його частині постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, то на думку колегії суддів, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2021 року в цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді