Єдиний унікальний номер 225/7238/20
Номер провадження 22-ц/804/2699/21
Номер провадження 22-ц/804/2699/21
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 листопада 2021 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:
судді-доповідача: Новікової Г.В.
суддів:Гапонова А.В.,Никифоряка Л.П.,
розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» - адвоката Чапік Миколи Миколайовича, на заочне рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 14 липня 2021 року(ухваленого під головуванням судді Довженко О.В.у м. Торецьк Донецької області) у цивільній справі №225/7238/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В порушення умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 13.09.2019року має заборгованість в розмірі 130 200,46грн., а саме: прострочена заборгованість за кредитом 65 770,66грн., прострочена заборгованість за відсотками по кредиту 56 438,00 грн. ; заборгованість за комісією по кредиту 170,00 грн.; прострочена заборгованість комісії по кредиту 7 821,80 грн.
Фінансова компанія просила стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 30.08.2013 року у розмірі 130 200,46 грн.
Заочним рішенням Дзержинського міського суду від 14 липня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову по задоволення позовних вимог.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалення оскаржуваного рішення без повного та всебічного з`ясування обставин справи.
Вважає неправомірним посилання суду першої інстанції на висновок, до якого прийшов Верховний Суд у постанові від 17.12.2020 року у справі №278/2177/15-ц. Зокрема зазначає, що Верховним Судом у цій постанові не зазначено, що саме виписка з рахунку є тим документом, що підтверджує наявність заборгованості та не спростовано того, що розрахунок заборгованості не може бути достатнім та допустимим доказом заборгованості. Позивачем в розумінні чинного законодавства надано належні та допустимі докази наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором від 30.07.2013 року, а саме розрахунок заборгованості, підписаний уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних особі на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (який на його думку і є випискою з особового рахунку клієнта) та договором про відступлення права вимоги від 13.09.2019 року з витягом з додатку №1. Крім того відповідач не спростував факт отримання ним кредитних коштів та здійснював їх часткове погашення.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної
складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 130200,46 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів фактичного надання банком відповідачеві кредитних коштів у визначеному кредитним договором розмірі та, відповідно, наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором №IKІРG3.146541.001 від 30.07.2013 року у зазначеному позивачем розмірі. Крім того вважав, що розрахунок заборгованості не є первинним документом в розумінні чинного законодавства, а тому за відсутності інших первинних документів не доводить наявність у відповідача спірної заборгованості за кредитним договором.
Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та суперечить нормам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісії банку і проценти за користування кредитом в порядку і на умовах, встановлених кредитним договором. Кредит надається позичальнику на споживчі потреби під заставу нерухомості.
Відповідно до пункту 1.6 укладеного договору позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,20 % від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати.
Пунктами п.1.8 та 2.4 кредитного договору визначено, що повернення кредиту здійснюється на рахунок № НОМЕР_1 щомісячно з 1-ого по 10-е число кожного місяця, починаючи з наступного місяця, після дати підписання договору.
За порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику проценти в розмірі 36% річних від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. (п.6.1)
Банк має право нараховувати позичальнику штраф в розмірі 2,0% від суми кредиту у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником п.п. 4.2.3; 4.2.5; 4.2.6; 4.2.11 цього договору за кожний факт порушення. (п.6.2)
За порушення строків оплати процентів за користування кредитом та /або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожний
день прострочення.(п.6.3)
У випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених п.4.2.7 банк має право нараховувати штраф в розмірі 1000 грн за кожний факт порушення (п.6.4)
13 вересня 2019 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» укладено Договір № 147 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» перейшло право вимоги за договорами, згідно з Додатком № 1 до цього договору, у тому числі за кредитним договором № IKІРG3.146541.001 від 30.07.2013 року, що укладений між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 (а.с. 23-26). Тобто, як правильно зазначено судом першої інстанції відбулась заміна кредитора у зобов`язанні, у зв`язку з чим до ТОВ «Фінансова компанія «Есаймент» перейшло право вимоги до відповідача за зазначеним вище кредитним договором.
На підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором №IKІРG3.146541.001 від 30.07.2013 року в розмірі 130 200,46 грн. позивачем було надано розрахунок заборгованості станом на 13.09.2013 року, що підписаний та скріплений печаткою Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ "ВБР" С.С. Міхно (а.с.20-22).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566 (зі змінами та доповненнями), є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій; у разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку; запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно з пунктом 5.4. цього Положення, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, пунктом 5.6 Положення визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Таким чином виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати як документ, що підтверджує суму витрат на оплату банківських послуг з розрахунково-касового обслуговування, підтвердження видачі та погашення кредиту, за умови зазначення в ній інформації про надання банком таких послуг, сум операцій та заповнення обов`язкових реквізитів. Отже, інформація з автоматизованої банківської системи (банківські виписки) є належним доказом факту укладання та виконання кредитного договору.
Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у справах № 353/614/15-ц та № 759/6389/17.
За встановлених обставин розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором, що підписаний та скріплений печаткою Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ "ВБР" С.С. Міхно є належним доказом того, що банком свої зобов`язання за кредитним договором виконано в повному обсязі - надано грошові кошти в обумовленому договором розмірі, а ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконано, що призвело до виникнення заборгованості. Факт отримання кредитних коштів позичальником підтверджується також частковим виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором.
Таким чином у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором та наявні правові підстави для стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором відповідно до наданого банком розрахунку. Відповідачем не надано власного розрахунку заборгованості з обґрунтуванням його правильності та повноти на спростування розрахунку, наданого банком. Також відсутні докази того,що кредитний договір оскаржувався відповідачем та не визнавався ним. Більш того,відповідачем проводилася оплата в погашення кредитного боргу.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що наявні правові підстави для стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором відповідно до наданого банком розрахунку, з якого вбачається наявність заборгованості по тілу кредиту у розмірі 65 770,66 грн..
Висновки суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять допустимих доказів наявності заборгованості у відповідача за кредитним договором від 30.07.2013 року за відсутності в матеріалах справи первинних документів є безпідставними, оскільки чинне законодавство не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися розмір заборгованості, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків доказування. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 серпня 2019 року у справі № 353/614/15-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 759/6389/17 та від 23 вересня 2020 року у справі № 759/9446/15-ц.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, позичальник зобов`язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та вимог закону.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).
Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду №14-10цс18.
Пунктом 1.4 укладеного кредитного договору сторонами визначена базова процентна ставка за договором у розмірі 18% річних.
З матеріалів справи убачається, що заборгованість за відсотками позивачем розрахована з процентної ставки 18 % та фактичного підвищення процентної ставки не відбулося.
Вирішуючи питання про стягнення простроченої заборгованості за відсотками по кредиту у розмірі 56 438,00 грн., апеляційний суд враховує, що вказана сума нарахована за період з 01.03.2015 року по 13.09.2019 року.
Проте пунктом 1.3 кредитного договору сторони погодили, що термін користування кредитом встановлено до 29 липня 2018 року.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відтак, у межах заявлених позовних вимог відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 30 липня 2018 року . З моменту закінчення терміну кредитування банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом.
З розрахунку заборгованості убачається, що за період з 01.08.2013 року по 13.09.2019 року позивачем були нараховані проценти за користування кредитом у сумі 56 438,00 грн., тобто поза межами дії строку договору. При цьому в межах дії строку договору за період з 01.08.2013 року по 29.07.2018 року заборгованість за процентами за користування кредитом складає 41 975,67грн., які й підлягають стягненню з відповідача.
Згідно із п.1.6 укладеного кредитного договору позичальник сплачує Банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,20% від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати.
З розрахунку заборгованості убачається, що відповідачу була нарахована комісія у розмірі 170грн (поточна заборгованість) та 7 821,80грн (прострочена заборгованість), яку позивач просив стягнути з відповідача.
Отже, комісія, яку просив стягнути позивач, не є мірою відповідальності та має іншу правову природу, аніж штрафні санкції. За таких обставин положення ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» до них не застосовуються.
Однак апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту
будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з
подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Згідно п.1.6 договору передбачена комісія за надання кредитних ресурсів. Тобто умовами договору передбачено комісійну винагороду за управління кредитом, що є незаконним. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.
За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією задоволенню не підлягають.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки апеляційним судом встановлено неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального права та не відповідність інших висновків суду обставинами справи й вимогам закону, то апеляційна скарга банку підлягає частковому задоволенню
Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитом в межах строків кредитного договору.
Частинами 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий судовий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню та судове рішення скасуванню із частковим задоволенням позовних вимог (82,75%), то судові витрати понесені
ТОВ «ФК «Есаймент» за подання позову (1739,41 грн.) та апеляційної скарги (2609,11 грн.) підлягають пропорційному відшкодуванню позивачу за рахунок ОСОБА_1 у загальному розмірі 4348,52 грн.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 130200,46 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. 368,369,376, 381-384 ЦПК України , апеляційний суд
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» задовольнити частково.
Заочне рішення Дзержинського міського суду від 14 липня 2021 року скасувати.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: