Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Кошель Б. І. ,

при секретарі - Нізова А. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 м. Біла Церква за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» про повернення помилково сплачених коштів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вищевказаним цивільним позовом, обґрунтовуючи тим, що 27.05.2016 року Білоцерківським иіськрайонним судом Київської області було видано судовий наказ по справі №2-н/357/218/16 про стягнення з неї на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа» заборгованості у сумі 5 697,55 грн. 03.04.2017 року позивачкою виконаний вказаний наказ шляхом перерахування коштів відповідачу. Однак в травні 2021 року ОСОБА_1 під час інвентаризації своїх особистих документів, виявила, що вона помилково перерахувала відповідачу 24 278,81 грн., тобто на 18 581,26 грн. більше, ніж зазначено в наказі. Відтак, зазначені кошти отримані відповідачем являються безпідставно набутими у відповідності ст. 1212 ЦК України. З метою врегулювання спору, позивачка 15.06.2021 року звернулась до відповідача з листом про добровільне повернення помилково сплачених коштів, проте відповідь не отримала. А тому, позивачка просить суд стягнути з КП БМР «Білоцерківтепломережа» безпідставно набуті кошти в сумі 18 581,26 грн. та судові витрати по справі.

Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк. Відзив мотивував тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 7.11.2004 року у справі № 2-138, стягнуто з ОСОБА_1 суму боргу 339,85 грн. за постачання теплової енергії на користь КП БМР «БЦТМ». 01.03.2010 року у справі №2-7605 стягнуто суму боргу 4584,27 грн. та судовий збір - 30грн. 01.10.2012 року у справі №2-н/1003/3255/12, стягнуто суму боргу 3377,85 грн., інфляційні 85,75грн., 3% річних 99,50 грн. та судовий збір - 107,30 грн. 01.04.2014 року у справі №357/9047/14, стягнуто 3688,32 грн., інфляційні 113,03 грн. , 3% річних 66,99 грн. та судовий збір - 121,80 грн. 01.01.2016 року у справі №357/1217/16, стягнуто 4054,00 грн., інфляційні 881,97 грн, 3% річних 72,58 грн. та судовий збір - 689 грн. Судові накази передані до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) для примусового виконання. Згідно особового рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , починаючи з 01.01.2016 року по 01.03.2017року, мала заборгованість за постачання теплової енергії - 8574,37 грн. Відповідно до розрахункового листа абонента на 01.03.2017 року загальна сума боргу за постачання теплової енергії становила 24 278,81 грн., за адресою АДРЕСА_1 , особовий рахунок НОМЕР_1 . Заборгованість була сплачена 01.04.2017 року. Починаючи, з 01.04.2017 року по 01.11.2021 року ОСОБА_1 має заборгованість - 30754,97 грн. Вважає, що позивачем не доведено правових підстав заявлених вимог, а тому в задоволенні позову просить відмовити.

Крім того, клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 03 квітня 2017 року відповідно до дубліката квитанції №0.0.738312714.1 від 03.04.2017 року ОСОБА_1 перерахувала КП БМР «Білоцерківтепломережа» на картковий рахунок кошти в розмірі 24 278,81 грн. (а.с. 9).

15.06.2021 року ОСОБА_1 направила КП БМР «Білоцерківтепломережа» заяву про повернення безпідставно отриманих коштів (а.с. 7).

Однак, зазначена вимога залишилась поза увагою відповідача.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України).

Стаття 1212 ЦК України визначає загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Частина 1 ст. 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов : а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна ( відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України ).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають : 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено такий висновок: "Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України".

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в Постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Судом встановлено, що 03 квітня 2017 року відповідно до дубліката квитанції №0.0.738312714.1 від 03.04.2017 року ОСОБА_1 перерахувала КП БМР «Білоцерківтепломережа» на картковий рахунок кошти в розмірі 24 278,81 грн. При цьому, сторона позивача, стверджуючи про безпідставність отримання відповідачем вказаних коштів, не пояснює підстав та мети перерахування цих коштів.

Як на підставу заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач отримав кошти в сумі 24 278,81 грн. без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що ці кошти він перерахував помилково.

Тобто, за твердженнями позивача, безпідставне набуття відповідачем грошових коштів було результатом саме його поведінки (помилки).

Однак, таке обґрунтування позову викликає об`єктивні сумніви, оскільки належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження помилковості перерахування відповідачу коштів позивач не надав та жодних обставин, які б свідчили про можливість такої помилки, суд не встановив.

Зміст квитанції дає підстави стверджувати, що позивач особисто надав касиру банку інформацію про отримувача коштів, його ідентифікаційний код та картковий рахунок з метою переказу коштів.

Отже, очевидним є те, що перерахунок коштів позивачем здійснювався не помилково, а свідомо, цілеспрямовано та виключно в силу відносин, які склалися у нього з відповідачем і такі відносини передбачали необхідність перерахунку коштів.

Крім цього, позивачка не надала доказів того, що після виявлення помилкового перерахування коштів вона зверталася до банківської установи з питанням повернення коштів або ж з відповідною вимогою до відповідача, контактні дані якого їй достовірно були відомі.

Та лише після спливу чотирьох років з часу здійснення перерахунку коштів позивачка звернулась з вимогою до відповідача та до суду із даним позовом, що, з огляду на розмір перерахованих коштів, не може вказувати на їх помилковість.

Крім того, з наданого КП БМР «Білоцерківтепломережа» розрахункового листа абонента вбачається, що станом на 01 квітня 2017 року у ОСОБА_1 існувала заборгованість за надані послуги з теплопостачання в розмірі 24 278,81 грн., тобто саме в тому розмірі, яку позивачка згідно дублікату квитанції №0.0.738312714.1 від 03.04.2017 перерахувала на рахунок відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладання відповідного договору.

Отже, між позивачем та відповідачем виникли відносини, що породжують цивільні права та обов`язки, оскільки позивач надає послуги, а відповідач ними користується.

Таким чином, встановлені судом факти свідчать, що між сторонами виникли договірні відносини, які виключають застосування ст. 1212 України як підставу стягнення з відповідача заявлених позивачем коштів.

Оскільки спірні кошти фактично сплачено позивачем за надання послуг з теплопостачання, відповідно, тому їх не може бути витребувано згідно з положеннями статті 1212 ЦК України як безпідставно набуте майно. Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що пред`явлені позивачем до КП БМР «Білоцерківтепломережа» вимоги щодо стягнення безпідставно набутого майна задоволенню не підлягають, в зв`язку з недоведеність позивачем своїх позовних вимог.

Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, з огляду на відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 1212 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяБ. І. Кошель