Номер провадження: 22-ц/813/3082/21
Головуючий у першій інстанції Маркарова С. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Князюка О.В., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2019 року, постановленого під головуванням судді Маркарової С.В., -

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що позбавлені права користування жилим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_5 з 25.08.1967 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.06.1973 року ОСОБА_5 в порядку обміну жилими приміщеннями набула право вселення до квартири, що розташована за спірною адресою, разом з двома особами, що проживали з нею: ОСОБА_2 (чоловік) та ОСОБА_6 (дочка).

Також позивач зазначив, що він проживає та зареєстрований у вищевказаній квартирі з 1973 року та з моменту смерті дружини проживає у квартирі один.

У вказаній квартирі також зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , однак з початку 2006 року в квартирі не проживають без поважних причин.

Позивач вважає, що не проживання відповідачів у квартирі без поважних причин є підставою для визнання їх судом такими, що позбавлені права користування жилим приміщенням, тому звернувся до суду з зазначеним позовом.

23 травня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення, посилаючись на те, що сторони мають неприязні стосунки, ОСОБА_2 разом із своїм сином ОСОБА_7 змінили замки дверей спірної квартири, відмовляються надати ключі, влаштовуються сварки з приводу користування спірним майном.

ОСОБА_2 є особою похилого віку, страждає на втрату пам`яті, поводиться агресивно.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вважають, що вони мають поважну причину не проживання у спірній квартирі, проте їх житлові права грубо порушуються, у зв`язку з чим просили усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою шляхом вселення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2019 року у позові ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов до ОСОБА_2 задоволено. Судом усунено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом їх вселення до вказаного приміщення. У задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_7 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також на порушення норм матеріального права просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов ОСОБА_2 задовольнити та відмовити у задоволені зустрічного позову.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначав, що суд не досліджував обставини та обґрунтованість первісного позову, тому безпідставно відмовив у його задоволені та задовольнив зустрічний позов, оскільки повинен був дослідити обґрунтованість позовних вимог за первісним позовом і тільки в разі доведеності наявності поважних причин відсутності у спірному приміщенні, відмовити у його задоволені та задовольнити зустрічний позов, що судом зроблено не було.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

26 січня 2021 року ОСОБА_8 , представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надав до суду клопотання, в якому просив приєднати до матеріалів справи копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про розгляд справина27 січня 2021 року сповіщені належним чином (а.с.234-241 т. 1).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, щоквартира АДРЕСА_2 знаходиться у комунальній власності, належить місцевим радам, що підтверджуються ордером № 2218 від 27.06.1973 року.

Всі учасники справи набули право на проживання у спірній квартирі, що ними не оспорюється та підтверджується довідками ЖБК «Учитель -3».

Місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано за спірною адресою з 1993 року, ОСОБА_4 з 1995 року, що підтверджується їх паспортними відомостями та довідкою про склад сім`ї та реєстрацію ЖБК «Учитель -3».

Також судом встановлено, що на час розгляду справи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у квартирі постійно не проживають, що визнано відповідачами та підтверджується актами про не проживання ЖБК «Учитель - 3», наданими сторонами, зокрема №№ 49-17, 14-18, від 4.11.2017 року.

Поряд із тим, судом встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки з приводу користування спірним майном, які періодично налагоджуються.

Вирішити спір мирним шляхом їм не вдалось.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають намір проживати у квартирі, в ній знаходяться їх особисті речі.

В процесі розгляду справи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стверджували, що хоча і проживають на час розгляду справи в іншій квартирі АДРЕСА_3 того ж будинку, однак, ОСОБА_2 перешкоджає їм у користуванні спірним приміщенням, змінив замки, проявляє агресію, часто поводиться неадекватно, від спілкування та допомоги відмовляється.

Вказані обставини підтверджуються актом ЖБК «Учитель-3» від 3.04.2018 року № 14-18, показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які зокрема, спростували показання допитаного в якості свідка ОСОБА_7 та підтвердили суду складні конфліктні стосунки між сторонами, факт перешкоджання позивачам за зустрічним позовом у користуванні спірним майном з боку позивача за первісним позовом.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України).

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року за № X у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Суд першої інстанції, з`ясувавши причини відсутності відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 понад встановлені строки в спірному приміщені, прийшов до вірного висновку про наявність поважної причини не проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Також є вірними висновки суду про те, що неправомірна поведінка позивача ОСОБА_2 , який перешкоджає родичам у вільному користуванні квартирою виключає задоволення його позовних вимог.

Щодо застосовування до виниклих правовідносин статті 72 ЖК України, судом вірно зазначено, що сам по собі факт перебування ОСОБА_3 у шлюбі не є підставою для її застосування.

Оскільки, позивачі за зустрічним позовом не втратили правового зв`язку із спірною квартирою їх вимоги про усунення перешкоди в користуванні майном шляхом вселення на законних підставах визнані судом обґрунтованими.

При цьому судом також вірно зазначено, щодо відмовити у задоволені зустрічного позову до ОСОБА_7 за недоведеністю шляхом надання доказів.

На підставі вищевикладених обставин, суд обґрунтовано на законних підставах відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 , задовольнив зустрічний позов до ОСОБА_2 , усунув ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом їх вселення до вказаного приміщення та відмовив у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_7 .

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд не досліджував обставини та обґрунтованість первісного позову, тому безпідставно відмовив у його задоволені та задовольнив зустрічний позов, оскільки повинен був дослідити обґрунтованість позовних вимог за первісним позовом і тільки в разі доведеності наявності поважних причин відсутності у спірному приміщенні, відмовити у його задоволені та задовольнити зустрічний позов, що судом зроблено не було, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає апелянт.

Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Згідно зі статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не допускають правонаступництва, оскільки нерозривно пов`язані з особою позивача, тобто правовідносини у вказаній справі не допускають правонаступництва.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Виходячи з положення вимог ч. 3 ст. 377 ЦПК України, смерть позивача за первісним позовом ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, виникли правовідносини, які не допускають правонаступництва, колегія суддів прийшла до висновку, що після ухвалення законного та обґрунтованого рішення положення вимог ч. 1 ст. 377 ЦПК України незастосовується.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 01 лютого 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.В. Князюк

______________________________________ С.М. Сегеда