Постанова

Іменем України

29 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 750/11990/20-ц

провадження № 61-12500св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2021 року у складі судді Рахманкулової І. П. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 червня 2021 року в складі колегії суддів: Онищенко О. І., Скрипки А. А., Харечко Л. К.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Державний експортно-імпортний банк України») про захист прав споживача, стягнення безпідставно набутих коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у квітні 2007 року він звернувся до відповідача з метою отримання кредиту для фінансування будівництва власного житла. Відповідач надав йому інформацію щодо програм кредитування, але приховав від нього важливу для свідомого вибору інформацію про те, для якої сторони правовідносин програма кредитування у швейцарських франках була привабливою та в чому це виражено. Фактично у відповідача не було в наявності швейцарських франків, а кошти згідно з договором про участь у фонді фінансування будівництва перераховувалися саме в гривні, а тому повернення банку коштів у швейцарських франках є безпідставно отриманим майном і ці кошти мають бути повернуті йому. ОСОБА_1 у позові зазначав, що кредитний договір є недійсним і нікчемним згідно з вимогами закону. Вважав, що за користування коштами банк має сплатити йому проценти, як упущену вигоду. Своїми неправомірними діями відповідач наніс йому моральну шкоду, яку він оцінює в чотири мільйона гривень. Моральну шкоду позивач пов`язує з погіршенням здоров`я внаслідок неправомірних дій відповідача та погіршенням способу його життя.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 17 червня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що між сторонами укладено кредитний договір, на підставі якого ОСОБА_1 здійснював внесення платежів на погашення боргу. Кредитний договір не визнаний недійсним, не змінений, не припинений, тобто є тією самою правовою підставою набуття банком усіх грошових коштів, в тому числі тих, про стягнення яких заявляє ОСОБА_1 . Судом при розгляді справи №750/3453/16-ц були враховані здійснені позивачем оплати на виконання кредитного договору та стягнуто на користь банку залишок боргу в національній валюті. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено неправомірності дій відповідача, які б завдали йому моральної шкоди та в чому ця моральна шкода виражена.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування апеляційним судом в оскаржуваному рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі

№ 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 220/421/17, постанові

Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі

№ 750/8676/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня

2018 року в справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року в справі № 914/108/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі

№ 723/304/16-ц, постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року в справі

№ 686/15301/15-ц, постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року в справі № 902/608/19, постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року в справі

№ 522/13192/15-ц, постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року в справі № 927/976/17, постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі

№ 753/11000/14-ц, постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 201/7316/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня

2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року в справі № 920/169/18, постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 (провадження

№ 61-30435сво18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 року в справі № 809/1718/15, постанові Верховного Суду від 30 серпня 2019 року в справі № 353/614/15-ц (провадження № 61-14701св18), постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 372/223/17, постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року в справі № 703/3063/18, постанові Верховного Суду від 20 березня 2020 року в справі № 205/7263/18, постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі № 755/18920/18, постанові Верховного Суду від 29 січня 2018 року в справі № 202/1061/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), постанові Великої Палати Верховного Суду

від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), постанові Верховного Суду України від 16 січня 2013 року в справі № 6-161цс12, постанові Верховного Суду України від 27 березня 2013 року в справі

№ 6-22цс13, постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 року в справі № 6-35цс12, постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі

№ 396/29/17 (провадження № 61-29467св18), постанові Верховного Суду

від 14 квітня 2020 року в справі № 495/2442/16-ц (провадження

№ 61-15428св19), постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня

2018 року в справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі

№ 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі № 320/5877/17

(провадження № 14-32цс19), постанові Верховного Суду від 11 вересня

2019 року в справі № 303/8185/13 (провадження № 61-19846св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі

№ 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19), постанові Верховного Суду

від 28 січня 2021 року в справі № 554/6821/17, постанові Верховного Суду

від 06 лютого 2018 року в справі № 173/1475/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2021 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просило, касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

24 травня 2007 року сторони уклали Договір про надання банком ОСОБА_1 кредиту в сумі 65432,09 швейцарських франків, що становить 265000 грн на оплату пайової участі у будівництві житла - трикімнатної квартири, розташованої в будинку АДРЕСА_1 , строком до 29 грудня 2020 року, зі сплатою за користування кредитними коштами не менше 10,24% річних. Саме 265000 грн було перераховано банком для інвестування коштів у будівництво квартири і у 2008 році ОСОБА_1 оформив право власності на трикімнатну квартиру. На ім`я ОСОБА_1 банком було відкрито гривневий поточний рахунок для сплати ним заборгованості з кредиту. На виконання умов укладеного договору ОСОБА_1 до квітня 2013 року сплачував кошти на погашення кредиту.

Також встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2016 року в справі № 750/3453/16-ц зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним кредитний договір від 24 травня 2007 № 7607С29, що укладений між ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» та ОСОБА_1 . У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» про стягнення боргу відмовлено.

Проте, рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2016 року скасовано. Позовні вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 74540,60 грн заборгованості за тілом кредиту, 106560,91 грн заборгованості за процентами за користування кредитом та 75000 грн пені за порушення строків погашення процентів та платежів за кредитним договором, а всього 256101,52 грн. У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору від 24 травня 2007 № 7607С29, що укладений між ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» та ОСОБА_1 відмовлено.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах або отримане однією зі сторін майно у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи те, що між сторонами виникли договірні правовідносини, ознак безпідставності набуття ОСОБА_1 спірних грошових коштів не встановлено, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову.

При вирішенні спору суд дав оцінку доводам сторін, прийняв судове рішення відповідно до існуючої судової практики, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, тому судові рішення відповідають єдиній правовій позиції, яка є незмінною.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 березня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська