ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/545/21 Справа № 185/1229/20 Суддя у 1-й інстанції - Юдіна С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі Пивоваровій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай),-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом посилаючись на те, що починаючи з 26 листопада 1986 року працювала у колгоспі ім. ХХІІ з`їзду КПРС, що розташований у с. Межиріч, Павлоградського району, Дніпропетровської області.

15 лютого 1991 року колгосп ім. ХХІІ з`їзду КПРС був перейменований на колгосп «Межиріч», а в подальшому реорганізований в КСП «Межиріч».

20 січня 1994 року колгоспу «Межиріч» виданий Державний акт на право колективної власності на землю. Згідно рішення Межиріцької сільської ради № 11 від 4 березня 2000 року Державний акт вважається виданим КСП «Межиріч».

У списках, які додані до державного акту на право колективної власності вона зазначена під порядковим номером 1061. Про те, що вона має право на земельну частку пай дізналася в квітні 2019 року від землевпорядника.

Вважає, що вона набула право на земельну частку (пай), тому просила визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 5,29 умовних кадастрових гектар із земель колишнього КСП «Межиріч» на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області згідно Державного акту на право колективної власності на землю, виданого 20 січня 1994 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 4.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 до Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай) задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 5,29 умовних кадастрових гектар із земель колишнього КСП «Межиріч» на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області згідно Державного акту на право колективної власності на землю, виданого 20 січня 1994 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 4.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду та посилаючись на невиконання органом місцевого самоврядування та ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області покладених на них повноважень щодо захисту інтересів держави, заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Межиріцької сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровської області, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлено, що на час розгляду справи не витребувані земельні ділянки (паї) на території колишнього КСП Межиріч відсутні. Судом безпідставно не залучено до участі у справі орган, уповноважений державою на здійснення функцій щодо розпорядження державними сільськогосподарськими землями запасу, яким є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Також судом не враховано, що право на земельну частку (пай) мали лише колишні члени КСП, а не працівники колгоспу. ОСОБА_1 не надано суду доказів вступу саме в члени КСП Межиріч.

Від учасників процесу відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Зазначеним вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач у справі з 14 липня 1986 року по 05 квітня 1993 року працювала у колгоспі ім. ХХІІ з`їзду КПРС, про що свідчить копія трудової книжки, виданої на ім`я « ОСОБА_2 » (на російській мові).

15 лютого 1991 року колгосп ім. ХХІІ з`їзду КПРС був перейменований на колгосп «Межиріч».

30 січня 1996 року колгосп «Межиріч» перетворений на КСП «Межиріч».

24 березня 2000 року рішенням Межиріцької сільської ради Державний акт про право колективної власності на землю, виданий колгоспу «Межиріч», зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 4, вважається з 18 січня 1997 року виданим КСП «Межиріч».

Відповідно до списку членів колгоспу «Межиріч» Павлоградського району, Дніпропетровської області на роздержавлення землі, ОСОБА_3 значиться під номером 1061.

24 жовтня 2014 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_4 та після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ».

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що право позивача на земельну частку (пай) виникло з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, а тому остання має право на земельну частку (пай), розміром 5,29 умовних кадастрових гектар із земель колишнього КСП «Межиріч» на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

За змістом статей 22, 23 ЗК України (у редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до Державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 1992 року, членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут.

Тому, вирішуючи питання про право особи на земельну частку (пай), потрібно з`ясувати, чи була ця особа членом КСП на час передання державного акту про право колективної власності на землю.

Сам факт членства у колгоспі та тривалий термін роботи в інших організаціях до створення КСП й отримання ним державного акту на право колективної власності на землю, не є підставою для отримання земельної частки у новоствореному КСП. До вручення зазначеного акту власником землі була держава, а після передачі його у КСП земля стала належати на праві спільної часткової власності тим особам, які працювали на ній і були членами цього КСП.

Викладене узгоджується із правовим висновком Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, наведеним у постанові від 20 травня 2019 року у справі № 140/1113/17-ц (провадження № 61-39352св18 ).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Будь-які докази в підтвердження факту того, що ОСОБА_1 була прийнята у члени КСП Межиріч с. Межиріч Павлоградського району Дніпропетровської області, в матеріалах справи відсутні.

Згідно повідомлення Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, в протоколах загальних зборів уповноважених членів КСП Межиріч від 30 січня 1996 року, 10 серпня 1996 року, 18 січня 1997 року, 31 січня 2018 року, 29 січня 1999 року, 01 лютого 2000 року, 29 березня 2000 року, 15 червня 2000 року відсутня інформація про прийняття у члени КСП Межиріч Старостенко (Шишкіної, ОСОБА_6 (а.с.71).

Відповідно трудової книжки, ОСОБА_1 14 липня 1986 року прийнята в члени колгоспу ім. ХХІІ з`їзду КПРС, а 05 квітня 1993 року звільнена з членів колгоспу за власним бажанням.

Тобто на момент видачі КСП Межиріч Державного акту на право колективної власності на землю від 20 січня 1994 року, позивач в трудових відносинах з колгоспом не перебувала, звільнена з його членів за власним бажанням.

Згідно інформації наданої відділом у Павлоградському районі міськрайонного управління у Павлоградському, Юр`ївському районах та м. Павлограді ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, станом на 08 квітня 2020 року відсутні невитребувані земельні частки (паї) по колишньому КСП Межиріч (а.с.70).

Виходячи з викладеного, ОСОБА_1 не доведено факт її перебування у членах КСП Межиріч на момент видачі державного акту на право колективної власності на землю, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) із земель колишнього КСП «Межиріч» на території Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області.

Згідно з частиною першою статті 17 Земельного кодексу України, в редакції закону № 2196-ХІІ від 13 березня 1992 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України, в редакції на час набрання ним чинності, передбачалось, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади.

Виходячи з повноважень, визначених у статті 122 ЗК України, саме районні державні адміністрації з 01 січня 2002 року до 31 грудня 2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради.

Відповідно до вимог Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245-VI «Про внесення змій до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01 січня 2013 року, землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Згідно з пунктами 3 та 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 5245-VI, з дня набрання ним чинності землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу. У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселенім, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 нього розділу.

Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Положенням про Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, затвердженим наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17 листопада 2016 року № 308 Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Дніпропетровської області.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 4 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляду цивільних справ судам роз`яснено, що позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Таким чином судом першої інстанції не враховано, що розпорядником земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у державній власності, після внесення змін до Земельного кодексу України, є Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке не було залучено до участі у даній справі. Тому, на думку колегії суддів, прийняття судового рішення у даній справі стосується його прав, свобод, інтересів та обов`язків, як розпорядника даного нерухомого майна.

Оскільки позовні вимоги заявлені не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема, без залучення до участі у справі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, як розпорядника землею, яка перебуває у державній власності, вирішення даного спору в цілому (враховуючи специфіку спірних правовідносин) без залучення у встановленому процесуальним законом порядку всіх заінтересованих осіб, є передчасним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 181/950/17 (провадження № 61-11562св19).

Відтак, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо даних для задоволення апеляційної скарги, тому з урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції постановлене без встановлення всіх обставин справи та без залучення належних відповідачів, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , слід змінити розподіл судових витрат, та стягнути з позивача на користь Прокуратури Дніпропетровської області судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2221,56 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2020 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2 221,56 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.М. Пищида