"01" лютого 2021 р. Справа № 363/458/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2021 року м. Вишгород

Суддя Вишгородського районного суду Київської області Баличева М.Б., розглянувши матеріали скарги представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення та дії начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Міністерства юстиції (м.Київ) Нещадного Івана Сергіїовича, -

встановив:

Представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області зі скаргою в порядку ст. 447 ЦПК України на рішення та дії начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Міністерства юстиції (м.Київ) Нещадного Івана Сергіїовича.

В своїй скарзі просить поновити строк звернення до суду, визнати неправомірними рішення начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Міністерства юстиції (м.Київ) Нещадного Івана Сергіїовича та зобов`язати скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 29.07.2019 року.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Тобто, в порядку цивільного судочинства може бути оскаржено рішення, дії або бездіяльність державного виконавця щодо виконання судових рішень, ухвалених за правилами цивільного судочинства.

Проте із матеріалів справи вбачається, що заявник звернувся до суду із скаргою в порядку ст. 447 ЦПК України щодо оскарження рішення та визнання дій державного виконавця неправомірними, скасування постанови про стягнення витрат виконавчого провадження.

Безумовно, гарантією дотримання та забезпечення прав та свобод сторін виконавчого провадження насамперед є право на оскарження рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця у межах виконавчого провадження. Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державних та приватних виконавців визначено як Законом України «Про виконавче провадження», так і відповідними положеннями процесуальних кодексів, які повинні застосовуватися у сукупності заходів оскарження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

На спірні правовідносини поширюється саме Закон № 1404-VIII, згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404 VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц, від 07 лютого 2019 року у справі №927/769/16 та в Постанові ВС/КЦС № 681/1637/18 від 16.09.2019.

У Кодексі адміністративного судочинства України закріплено норми статті 287, відповідно до яких учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з положеннями пункту 4 частини 1 статті 20 КАС України адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті, підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

З огляду на те, що заявником оскаржуються дії державного виконавця та постанова про стягнення виконавчого збору, суд приходить висновку, що дана скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а така бездіяльність державного виконавця може бути оскаржено шляхом подання відповідного адміністративного позову в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, враховуючи обраний заявником спосіб захисту свого права, у відкритті провадження в цивільній справі за скаргою представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення та дії начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Міністерства юстиції (м.Київ) Нещадного Івана Сергіїовича слід відмовити, роз`яснивши право звернення з відповідним адміністративним позовом з дотриманням правил підсудності та підвідомчості.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 20, 287 КАС України, ст.ст. 186, 260, 261, 447 ЦПК України,-

ухвалив:

Відмовити представнику заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 у відкритті провадження у справі в порядку цивільного судочинства за скаргою на рішення та дії начальника Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Міністерства юстиції (м.Київ) ОСОБА_3 .

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Суддя М.Б.Баличева