КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 2-2725/2011
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Яровенко Н.О., постановлену в м. Київ 23 серпня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2021 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з даною заявою, просив скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, винесене згідно ухвали № 2-2725/2011 від 09 березня 2021 року Дніпровського районного суду м. Києва.

Посилався на те, що 09 березня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва було винесено ухвалу про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України у відношення ОСОБА_1

ОСОБА_1 не ухиляється від виконання рішення суду, в повній мірі ознайомлений з матеріалами виконавчого провадження, отримує від приватного виконавця всі направлені на його адресу документи, не провадить свідомих дій, направлених на ухилення від виконання судового рішення, крім того, на даний час проводиться виконання шляхом звернення стягнення на майно ОСОБА_1 і жодним чином ОСОБА_1 цьому не перешкоджає.

Станом на 17 серпня 2021 року боржником в повній мірі не виконано рішення суду з незалежних від нього об`єктивних причин, а саме ОСОБА_1 має хронічні захворювання, які загрожують життю людини та які хронічно прогресують, що призводить до скорочення тривалості його життя. Він тривалий час впродовж 2016 - 2017 років лікувався в медичних закладах України, що підтверджується результатами обстежень та виписок з історії лікування, однак лікування виявилося неефективним та призвело до погіршення його здоров`я, викликало необхідність госпіталізації, медичного втручання в медичних закладах за кордоном, так як медичні заклади України в зв`язку з важкістю захворювання не брали на себе відповідальність за життя ОСОБА_1 в разі проведення лікування. Так, в зв`язку з необхідністю термінового оперування та відсутності в бюджеті України коштів на державні програми лікування громадян України за кордоном, ОСОБА_1 був змушений лікуватися за свій рахунок в медичному закладі Ізраїлю, у вересні 2017 року після значного погіршення здоров`я перебував в реанімації 33 дні, за період перебування в лікарнях у вересні 2017 року йому було проведено 9 складних операцій.

На даний час ОСОБА_1 потребує постійного медичного догляду. Деякі медичні процедури впродовж 2018 - 2020 років йому проводились в медичній клініці «Борис», але в зв`язку з важким перебігом хвороби та неможливістю проведення всіх необхідних медичних процедур в медичних закладах України, ОСОБА_1 потребує періодичного перебування в клініці Ізраїлю, що підтверджується медичними висновками Першого Медичного Центру м. Тель-Авіву. Крім того, ліки, які необхідно приймати ОСОБА_1 , не зареєстровані в Україні та придбати їх можливо виключно за кордоном. Стан здоров`я ОСОБА_1 суттєво погіршився, на даний час необхідне проведення повторної операції, проведення якої можливе виключно в клініці Ізраїлю, однак наявне тимчасове обмеження на виїзд за кордон унеможливлює виїзд на оперативне лікування і створює загрозу життю ОСОБА_1 . Клінічні установи м. Києва підтверджують факт неможливості проведення хірургічних операцій ОСОБА_1 , так як вони провадять виключно амбулаторно-поліклінічний прийом.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 серпня 2021 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 серпня 2021 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно наводив обставини, зазначені в заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Наголошував, що згідно Порядку направлення громадян України на лікування за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року, лікування за кордоном провадиться безкоштовно, за рахунок держави (в разі наявності залишку коштів на рахунках МОЗ України), та виключно в клініках, з якими укладено відповідні договори. В даному випадку лікування ОСОБА_1 за кордоном буде провадитись за рахунок особистих коштів його сім`ї, а не держави, та з клінікою, в якій буде провадитись хірургічне втручання, МОЗ не укладено договорів. Тому посилання в ухвалі суду про необхідність керуватися Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року є безпідставним.

Вказував, що на даний час стан здоров`я ОСОБА_1 суттєво погіршився і на даний час необхідно проведення повторної операції, що можливо виключно в клініці Ізраїлю, однак наявне тимчасове обмеження на виїзд за кордон унеможливлює виїзд та створює загрозу життю ОСОБА_1 .

Посилався на рішення ЄСПЛ у справах «Стецов проти України», «Ігнатов проти Болгарії», «Хлюстов проти Росії», ст. 13 Загальної декларації прав людини.

Зазначав, що питання тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України розглядалось Дніпровським судом м. Києва при розгляді даної справи про стягнення боргу на користь ВАТ «Кредитпромбанк», дане подання було скасоване ухвалою суду, спираючись на доводи відповідача і те, що станом на 2021 рік ОСОБА_1 не вчиняв будь-яких дій, які б свідчили про бажання з часом залишити територію України.

Розглядаючи зазначене подання, суд має встановити достатність поданих заявником матеріалів для винесення ухвали про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Враховуючи наведені аргументи та відсутність будь-якого аналізу з боку суду змісту подання і доданих матеріалів, вважав, що винесення ухвали від 23 серпня 2021 року порушує право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом (ст. 55 Конституції України, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

Вказував, про те, що суд не намагався аналізувати справу та докази, а вирішив просто погодитися з позицією заявників, свідчить дослівне відтворення в оскаржуваній ухвалі вимог, які заявив приватний виконавець.

04 листопада 2021 року до Київського апеляційного суду надійшли уточнення що апеляційної скарги, в яких ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просить доповнити вимоги апеляційної скарги. Оскільки доповнення до апеляційної скарги надійшли до суду із пропуском строку, встановленого ч. 1 ст. 364 ЦПК України для їх подання, суд апеляційної інстанції залишає зазначені доповнення без розгляду.

Від стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому стягувач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Посилався на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, містить доводи та докази, які неодноразово розглядалися судами, що свідчить про зловживання боржником своїми процесуальними правами, в скарзі не наведено жодної правомірної підстави оскарження ухвали суду першої інстанції, не наведено жодного порушення судом норм матеріального чи процесуального права, а сама апеляційна скарга спрямована виключно на те, щоб змусити суд апеляційної інстанції вкотре здійснити переоцінку доказів.

Наводив власні спростування доводів апеляційної скарги, зазначав, що боржник не лише не усунув допущені ним порушення, встановлені судами при застосуванні заходів обмеження, а й продовжує свідомо ухилятися від виконання рішення суду.

Наголошував, що більшість викладених ОСОБА_1 доводів уже були предметом розгляду суду апеляційної інстанції у цій справі, а тому вимоги апеляційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів.

Вказував, що надані боржником докази суперечать один одному і не лише не доводять факту неможливості надання йому медичної допомоги на території України, а й підтверджують те, що боржник не бажає отримувати медичну допомогу в Україні та здійснює заходи зі спекуляції питанням власного здоров`я для скасування заходів із обмеження виїзду за кордон.

Зазначав, що за час, відведений для подання відзиву на апеляційну скаргу, стягувачем виявлено нові дії колишньої дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , спрямовані на допомогу боржнику в ухиленні від виконання рішення суду, а саме подання позову до боржника про розподіл спільного майна. Враховуючи попередню процесуальну поведінку ОСОБА_3 , зокрема подання повторних апеляційних та касаційних скарг на рішення суду, за умови, що таке рішення не стосується її прав, свобод, інтересів чи обов`язків, а також факт того, що шлюб позивача з боржником був розірваний у 2013 році, стягувач вважає, що метою позову у справі № 755/17113/21 є відчуження майна боржника для уникнення звернення стягнення на нього.

Для підтвердження вищевикладеного стягувач вважав за потрібне подати нові докази, а саме копію ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/17113/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя, копію рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року в справі № 755/25332/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, а також роздруківки з веб-сайту судової влади щодо цих справ. Просив долучити вказані докази до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відзив на апеляційну скаргу не містить обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що заявник не надав доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

В постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Враховуючи викладене, оскільки ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2021 року не існувала на час постановлення ухвали судом першої інстанції, то апеляційний суд не може її врахувати як доказ, яким стягувач обґрунтовує свої доводи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив із відсутності доказів наявної загрози життю ОСОБА_1 , неможливості отримання необхідної медичної допомоги в закладах охорони здоров`я України і того, що сукупність досліджених обставин справи не дає на даний час підстав дійти переконливого висновку про наявність підстав для скасування обмежувальних заходів, оскільки виконання боргових зобов`язань не підтверджено належними доказами.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року в справі № 2-2725/2011 задоволено позов ПАТ «Кредитпромбанк» про стягнення з ОСОБА_1 та ВАТ «Агромаш» заборгованості за кредитним договором № 08/29/06-КЛТ від 18 серпня 2006 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ВАТ «Агромаш» на користь ПАТ «Кредитпромбанк» 45 411 984 грн. 35 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 та ВАТ «Агромаш» на користь ПАТ «Кредитпромбанк» по 850 грн. судового збору та по 15 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи з кожного.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Кредитпромбанк» на його правонаступника ПАТ «Дельта Банк», а в подальшому на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року - з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Фінансова компанія «Геліос».

На а. с. 9 знаходиться копія листа медичного центру ТОВ «Столичний доктор» від 12 липня 2021 року, згідно якого пацієнт ОСОБА_1 , 53 років, вперше поступив до хірургічного відділення клініки Іхілов 09 вересня 2017 року у вкрай тяжкому стані з України після проведених там численних операцій. У 2018 - 2020 роках неодноразово знаходився в клініці ОСОБА_5 на оперативному і відновлювальному лікуванні у зв`язку з загостренням основного захворювання. За результатами останньої діагностичної консультації в березні 2021 року, враховуючи перманентні загострення та супутню хворобу, консиліумом було рекомендовано ретельний контроль за станом здоров`я з продовженням ендокринологічного супроводу. В червні поточного року стан пацієнта суттєво погіршився. Враховуючи новий рецидив захворювання, ускладнений супутніми захворюваннями і ризик виникнення сепсису, пацієнту рекомендовано невідкладно звернутися до клініки ОСОБА_5 для вирішення питання про повторну операцію.

На а. с. 13 наявна копія дозвільного листа на в`їзд до Держави Ізраїль від 24 липня 2021 року на ім?я ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , дійсного до 06 серпня 2021 року.

На а. с. 14 наявна копія результатів езофагогастродуоденоскопії, проведеної ОСОБА_1 01 вересня 2017 року.

На а. с. 15 наявна копія виписного епікризу ОСОБА_1 клініки « Борис » від 08 вересня 2017 року, згідно якого пацієнт поступив 28 серпня 2017 року, був підданий оперативному втручанню, за бажанням пацієнта і родичів, для подальшого лікування транспортується до клініки Ізраїлю.

На а. с. 16 наявна копія виписного епікризу ОСОБА_1 від 04 грудня 2017 року, згідно якого ОСОБА_1 госпіталізований в клініку «Борис» в ургентному порядку 30 листопада 2017 року, проводились перев`язки, медикаментозне лікування. Заключний клінічний діагноз: злукова хвороба очеревини. Ускладнення основного захворювання: повне несформована тонкокишкова нориця. Синдром короткої кишки. Супутній: цукровий діабет 2 тип.

На а. с. 17 - 19 наявні копії протоколів УЗ-дослідження органів черевної порожнини від 22 вересня 2018 року та 28 вересня 2018 року.

На а. с. 20 наявна копія виписного епікризу ОСОБА_1 клініки « Борис » від 01 жовтня 2018 року, згідно якого пацієнту було запропоновано оперативне лікування та стаціонарне лікування, від якого він відмовився. Виписаний в стабільному стані, планується продовження лікування в клініці Ізраїлю.

На а. с. 21 наявна копія виписного епікризу ОСОБА_1 клініки « Борис » від 23 серпня 2019 року, згідно якого проведено лікування, пацієнт виписується для продовження лікування в амбулаторних умовах. Основний діагноз: негоспітальна двобічна полісегментарна бронхопневмонія.

На а. с. 22 - 23, 28 - 31, 33 - 36, 40 наявні копії виписних епікризів ОСОБА_1 Першого медичного центру Тель-Авіва від 16 жовтня 2017 року, 18 лютого 2018 року, 27 червня 2018 року, 14 жовтня 2018 року, в межах госпіталізації проводились оперативні втручання.

На а. с. 62 наявна копія виписки з історії хвороби Першого медичного центру Тель-Авіва від 07 березня 2021 року, згідно якої пацієнт ОСОБА_1 вперше поступив до хірургічного відділення клініки Іхілов 09 вересня 2017 року у вкрай тяжкому стані з України після проведених там численних операцій, знаходився на госпіталізації 44 дні, з них 36 днів у реанімаційному відділенні, в подальшому в 2018 - 2020 роках неодноразово знаходився у клініці ОСОБА_5 на оперативному і відновлювальному лікуванні в зв`язку з загостренням основного захворювання; оскільки пацієнт поступив до приймальні клініки ОСОБА_5 у вкрай тяжкому стані і впродовж останніх трьох років переніс численні оперативні втручання в зв`язку з періодичним загостренням основного захворювання, а також враховуючи перманентні загострення, супутній діабет, що ускладнює загоєння ранової поверхні, вважають, що знадобиться вкрай довгострокове консервативне лікування. Рекомендовано: дотримання дієти і режиму харчування, щотижневий контроль за станом стоми, контроль за поточним станом, клінічний і біохімічний аналізи крові, коагулограма не рідше 1 разу на місяць; постійні консультації ендокринолога не рідше 1 разу на три місяці; обов`язкове обстеження і профілактика ускладнень лише в умовах клініки ОСОБА_5 не рідше 1 разу на 6 місяців; проведення реабілітації для подальшого загоєння ранової поверхні в умовах клініки ОСОБА_5 ; при погіршенні самопочуття, зміні формули крові, появі больового синдрому у черевній порожнині - негайна госпіталізація.

На а. с. 86 - 111 знаходиться копія апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року та копії відзивів ТОВ «Фінансова компанія «Геліос», приватного виконавця Д?яченко Є.С. на цю апеляційну скаргу.

На а. с. 112 - 114 знаходиться копія додаткових пояснень ОСОБА_1 до апеляційної скарги на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року, згідно яких ОСОБА_1 має хронічні захворювання, які загрожують життю, хронічно прогресують та призводять до скорочення тривалості його життя; він тривалий час впродовж 2016 - 2017 років лікувався в медичних закладах України, що підтверджується результатами обстежень та виписок з історії лікування; некваліфіковане лікування призвело до погіршення у вересні 2017 року стану здоров?я ОСОБА_1 та необхідність госпіталізації та медичного втручання в медичних закладах за кордоном, так як медичні заклади України, в зв`язку з важністю захворювання, не брали на себе відповідальність за життя ОСОБА_1 в разі проведення лікування; в зв`язку з необхідністю термінового оперування ОСОБА_1 та відсутності в бюджеті України коштів на державні програми лікування громадян України за кордоном, ОСОБА_1 був змушений лікуватися за свій рахунок в медичному закладі Ізраїлю, так як тільки спеціалісти цього медичного закладу погодились прийняти на себе відповідальність за життя важкого пацієнта. Неможливість своєчасного отримання кваліфікованої медичної допомоги в Україні призвела до погіршення стану ОСОБА_1 і як наслідок могло привести до летального завершення хвороби. На даний час ОСОБА_1 потребує постійного медичного догляду, деякі медичні процедури впродовж 2018 - 2020 років йому проводились в медичній клініці «Борис», але в зв`язку з важким перебігом хвороби та неможливістю проведення всіх необхідних медичних процедур в медичних закладах України, ОСОБА_1 потребує періодичного перебування в клініці Ізраїлю, що підтверджується медичними висновками Першого Медичного Центру м. Тель-Авіву; крім того, ліки, які необхідно приймати ОСОБА_1 , не зареєстровані в Україні, придбати їх можливо виключно за кордоном.

В переліку додатків до додаткових пояснень ОСОБА_1 до апеляційної скарги зазначені копії досліджень ОСОБА_1 клінікою «Борис» від 28 серпня, 29 серпня 2017 року та 01 вересня 2017 року, копії виписних епікризів клініки «Борис» від 08 вересня, 04 грудня 2017 року, 01 жовтня 2018 року, 23 серпня 2019 року, копії виписних епікризів ОСОБА_1 клініки Перший Медичний Центр м. Тель-Авів за жовтень 2017 року - березень 2020 років.

На а. с. 163 наявна копія листа КНП «КМКЛ № 8» від 01 квітня 2021 року, згідно якого КНП «КМКЛ № 8» забезпечує надання багатопрофільної вторинної (спеціалізованої) стаціонарної медичної допомоги дорослим в ургентному та плановому порядку (в тому числі проведення оперативних втручань), реабілітаційної, консультативної та амбулаторної допомоги з 34-х лікарських спеціальностей. У клініці наявні лікарі, які спроможні лікувати викладені в довідках хвороби, зокрема, але не виключно, хвороби кишечника і черевної порожнини, панкреатит і холецистит в різних формах і проявах, трахеобронхіт, гайморит; у клініці наявні засоби та можливості для проведення контролю за станом здоров`я пацієнтів, обстеження, профілактики та реабілітації, зокрема, але не виключно, консультацій із лікарями, проведення клінічних та біохімічних аналізів крові, коагулограми.

На а. с. 164 наявна копія листа медичного центру ПП «Клініка Медиком» від 31 березня 2021 року, згідно якого в медичному центрі надається вторинна спеціалізована медична допомога, в тому числі за спеціальностями гастроентерологія, загальна практика - сімейна медицина, клінічна біохімія, клінічна лабораторна діагностика, медицина невідкладних станів, отоларингологія; на підставі наведеного вбачається, що у медичному центрі в умовах амбулаторно-поліклінічного прийому є можливість надавати медичну допомогу пацієнтам, які потребують лікування кишечника і черевної порожнини, панкреатиту і холециститу, трахеобронхіту, гаймориту.

На а. с. 165 наявна копія листа медичного центру «Універсальна клініка «Оберіг» від 05 квітня 2021 року, згідно якого медичний центр має ліцензію на провадження медичної практики, у тому числі за лікарськими спеціальностями, що дозволяють лікувати хвороби кишечника, черевної порожнини, панкреатит і холецистит, трахеобронхіт, гайморит.

На а. с. 166 наявна копія листа ТОВ «Медичний центр «Верум» від 01 квітня 2021 року, згідно якого для оцінки стану пацієнта та надання йому медичної допомоги необхідно провести обстеження, отримати повний анамнез захворювання, вивчити медичні документи пацієнта і зробити висновок стосовно надання медичних послуг пацієнту або переведення його до іншого закладу охорони здоров`я.

На а. с. 171 - 177 наявна копія постанови Київського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Д?яченка Є.С., заінтересовані особи ТОВ «Фінансова компанія «Геліос», ОСОБА_1 про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, якою в задоволенні апеляційної скарги відмовлено.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Судові гарантії законності виконавчого провадження та захисту прав його учасників полягають у тому, що до юрисдикції суду віднесено вирішення низки питань, які мають значення для виконання рішень суду та інших юрисдикційних органів, зокрема, таким є питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до частин 1, 3 статті 441 ЦПК України, суд може застосувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Разом із цим, суд також наділений повноваженнями вирішити питання щодо скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника (частина 5 статі 441 ЦПК України).

Так, згідно ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

При цьому слід зауважити, що стаття 441 ЦПК України не визначає умов (підстав), за наявності яких суд скасовує тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у разі зміни нею своєї поведінки по відношенню до виконання покладеного на неї рішенням суду обов`язку, зокрема, внесення платежів на погашення заборгованості, добросовісне виконання обов`язків боржника, які визначені Законом України «Про виконавче провадження», а також прийняття необхідних заходів для виконання рішення суду.

Таким чином, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Оскільки про наявність таких обставин, підстав та факторів, підтверджених належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, заявником не повідомлено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для скасування обмежувальних заходів.

Так, підставами звернення ОСОБА_1 до суду із вказаною заявою було те, що він не ухиляється від виконання рішення суду, не провадить свідомих дій, направлених на ухилення від виконання судового рішення і не перешкоджає зверненню стягнення на належне йому майно, в той час як на даний час йому необхідно проведення повторної операції, що можливо тільки в клініці Ізраїлю.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Апеляційний суд враховує, що постановою Київського апеляційного суду від 26 квітня 2021 року у справі № 2-2725/2011 встановлено, що сукупність наведених у поданні приватним виконавцем фактів дає підстави для висновку, що будучи обізнаним про наявність зобов`язання за рішенням суду та маючи всі реальні можливості виконати цей обов`язок, боржник ОСОБА_1 свідомо його не виконує за відсутності будь-яких незалежних від нього об`єктивних обставин (а. с. 176).

Доказів, які б спростовували встановлені апеляційним судом обставини ухилення боржника від виконання рішення або підтверджували їх зміну станом на час звернення із заявою, ОСОБА_1 надано не було.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медична допомога - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику та лікування у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами.

Відповідно до ст. 6, 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає кваліфіковану медичну та реабілітаційну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря та фахівця з реабілітації, вибір методів лікування та реабілітації відповідно до рекомендацій лікаря та фахівця з реабілітації, вибір закладу охорони здоров`я; кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги. Держава гарантує громадянам України та іншим визначеним законом особам надання необхідних медичних послуг та лікарських засобів за рахунок коштів Державного бюджету України на умовах та в порядку, встановлених законодавством.

Кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги, до якої належать: екстрена медична допомога; первинна медична допомога; вторинна (спеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; третинна (високоспеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до п. 35-1, 35-2, 35-3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» первинна медична допомога - це медична допомога, що передбачає надання консультації, проведення діагностики та лікування найбільш поширених хвороб, травм, отруєнь, патологічних, фізіологічних (під час вагітності) станів, здійснення профілактичних заходів; направлення відповідно до медичних показань пацієнта, який не потребує екстреної медичної допомоги, для надання йому вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги; надання невідкладної медичної допомоги у разі розладу фізичного чи психічного здоров`я пацієнта, який не потребує екстреної, вторинної (спеціалізованої) або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги.

Надання первинної медичної допомоги забезпечують заклади охорони здоров`я та фізичні особи - підприємці, які одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку. Первинну медичну допомогу надають лікарі загальної практики - сімейні лікарі, лікарі інших спеціальностей, визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, та інші медичні працівники, які працюють під їх керівництвом.

Вторинна (спеціалізована) медична допомога - медична допомога, що надається в амбулаторних або стаціонарних умовах лікарями відповідної спеціалізації (крім лікарів загальної практики - сімейних лікарів) у плановому порядку або в екстрених випадках і передбачає надання консультації, проведення діагностики, лікування та профілактики хвороб, травм, отруєнь, патологічних і фізіологічних (під час вагітності та пологів) станів; направлення пацієнта відповідно до медичних показань для надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги з іншої спеціалізації або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги.

Третинна (високоспеціалізована) медична допомога - медична допомога, що надається в амбулаторних або стаціонарних умовах у плановому порядку або в екстрених випадках і передбачає надання консультації, проведення діагностики, лікування хвороб, травм, отруєнь, патологічних станів, ведення фізіологічних станів (під час вагітності та пологів) із застосуванням високотехнологічного обладнання та/або високоспеціалізованих медичних процедур високої складності; направлення пацієнта відповідно до медичних показань для надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги або третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги з іншої спеціалізації. Надання третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги здійснюється високоспеціалізованими багатопрофільними або однопрофільними закладами охорони здоров`я.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України можуть направлятися для лікування за кордон у разі необхідності надання того чи іншого виду медичної допомоги хворому та неможливості її надання в закладах охорони здоров`я України. Державні органи зобов`язані сприяти виїзду громадян України за кордон і перебуванню там в період лікування. Порядок направлення громадян України за кордон для лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що із наданих ОСОБА_1 документів вбачається, що твердження заявника про неможливість надання необхідної медичної допомоги в закладах охорони здоров`я України і необхідність консультації лише ізраїльських спеціалістів, не ґрунтуються на наявних доказах і законі і є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 має намір проводити лікування за рахунок особистих коштів його сім`ї, а не держави, і безпідставність посилання в ухвалі суду про необхідність керуватися постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року, якою затверджено Порядок направлення громадян України для лікування за кордон, даних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Нічим не підтверджуються, є припущеннями та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про суттєве погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 і про необхідність проведення повторної операції в клініці Ізраїлю.

Доводи апеляційної скарги про неможливість проведення хірургічних операцій ОСОБА_1 клінічними установами м. Києва спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема відповідями ряду медичних закладів м. Києва на адвокатські запити стягувача ТОВ «Фінансова Компанія «Геліос» про наявність надання медичної допомоги, в тому числі за повідомленим переліком хвороб і за повідомленими спеціальностями лікарів.

Апеляційний суд враховує, що згідно виписних епікризів медичного центру «Борис», після звернення ОСОБА_1 до медичного центру його стан здоров`я стабілізувався, однак боржник на власний розсуд відмовився від отримання подальших медичних послуг (оперативного втручання та стаціонарного лікування), оскільки висловив бажання лікуватися саме за кордоном.

Боржник в апеляційній скарзі зазначає, що протягом 2016 - 2017 років лікувався в закладах України, посилаючись на те, що таке лікування не було ефективним, разом із тим, медичної документації з таких медичних закладів України, за винятком клініки«Борис», ОСОБА_1 не надано.

Доводи апеляційної скарги, що ліки, які необхідно приймати ОСОБА_1 , не зареєстровані в Україні, не мають аналогів і придбати їх можливо виключно за кордоном, не підтверджені будь-якими доказами, перелік призначених ОСОБА_1 лікарських засобів не наведений і докази відсутності цих лікарських засобів в Україні не надані.

Нічим не підтверджуються, є припущеннями та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 , оскільки нових актуальних доказів з часу прийняття апеляційним судом постанови від 26 квітня 2021 року в даній справі, в якій було надано оцінки відповідним доводам заявника, ним надано не було.

Апеляційним судом враховуються висновки Київського апеляційного суду в постанові від 26 квітня 2021 року в даній справі, згідно яких скаржником не надано доказів про нагальну потребу виїзду за межі України в конкретну медичну установу (зокрема, актуальний консультативний висновок, запрошення лікувального закладу тощо), а також ті обставини, що до заяви ОСОБА_1 про скасування заходів обмеження і апеляційної скарги не надано актуальних доказів, зазначених в постанові, станом на час після ухвалення постанови апеляційною інстанцією від 26 квітня 2021 року.

Оцінюючи посилання заявника в апеляційній скарзі на рішення ЄСПЛ, які, на думку ОСОБА_1 , необхідно враховувати в даній справі, апеляційний суд виходить із наступного.

У справі «Стецов проти України» ЄСПЛ зазначив, що пану Stetsov було заборонено виїжджати з країни щонайменше на чотири роки; Суд вважав, що ця заборона, яка впливає на право заявника на свободу пересування, складала втручання для цілей статті 2 Протоколу № 4. Таке втручання було передбачене законом (розділ 6 Закону про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України) та переслідувало законну мету (захист прав інших осіб). Що стосується пропорційності втручання, Суд повторив, що навіть якщо захід обмеження свободи пересування особи спочатку був обґрунтованим, він міг стати непропорційним, якщо він автоматично продовжувався протягом тривалого періоду. Особливо розглянувши обмеження, накладені з причин непогашеної заборгованості, Суд вказав, що такі заходи були обґрунтованими лише в тому випадку, якщо вони переслідували мету гарантувати повернення боргів, про які йде мова. Відповідно, органи влади не могли продовжувати обмеження на дуже тривалі періоди без періодичного перегляду їх обґрунтування. У світлі принципу пропорційності Суд вважав, що окрім складності встановлення та залишення широких меж розсуду для суб`єктивності, намір боржника у випадках несплати боргу, встановленого судом, не міг бути єдиною підставою, що обґрунтовує оскаржуване обмеження, якщо воно тривало після закінчення початкового короткого періоду. Дійсно, компетентний відділ повинен бути здатним пояснити, як заборона виїзду може допомогти стягнути борг з урахуванням конкретної ситуації заявника та будь-яких інших особливих обставин справи. У справі пана Stetsov, згідно з даними національних органів влади, які ініціювали та санкціонували заходи, про які йде мова, ні суд, ні судовий пристав не були компетентними скасовувати заборону або переглядати її доцільність та ефективність. З національного законодавства, чинного на той час, та позиції національних органів влади, з`ясувалось, що після накладення заборони вона може бути знята лише після погашення боргу паном Stetsov в повному обсязі. На думку Суду, такі положення суперечили статті 2 Протоколу № 4 Конвенції.

Схожі висновки ЄСПЛ зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», 02 липня 2009 року), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11 липня 2013 року) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Таким чином, правовідносини в справах, на які посилався заявник, суттєво відрізняються від правовідносин у цій справі, є нерелевантними та не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Апеляційний суд приймає до уваги, що доводи заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України та доводи його апеляційної скарги фактично повторюють доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , поданій в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 09 березня 2021 року, якою встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, та яким суди надали належну правову оцінку.

Посилання заявника на ст. 13 Загальної декларації прав людини, відповідно якої кожна людина має право пересуватися і обирати собі місце проживання в межах любої держави, висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги, що питання тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України розглядалось Дніпровським районним судом м. Києва при розгляді справи про стягнення боргу на користь ВАТ «Кредитпромбанк», не містять посилань на конкретні реквізити судового рішення, яким це питання розглядалось, не мають відношення до вжиття до боржника ОСОБА_1 тимчасових обмежень ухвалою від 09 березня 2021 року, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Виходячи із вищевикладеного, доводи апеляційної скарги, що суд не намагався аналізувати справу, а вирішив просто погодитися з позицією приватного виконавця, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що у випадку вчинення боржником реальних та активних дій щодо виконання судових рішень, відповідно до положень ч.8 ст.441 ЦПК України він не позбавлений можливості повторного звернення до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не ґрунтуються на законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної та всебічної оцінки судом першої інстанції, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.