ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/195/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №710/352/20 Категорія: 301030300 Побережна Н. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.
за участю секретаряЧуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Воронкова Володимира Олексійовича на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2020 року ( повний текст складено 16 листопада 2020 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просив суд стягнути з відповідачки на свою користь належну йому частину набутих у шлюбі грошових коштів в сумі 128 891,51 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що 02 серпня 2017 року між сторонами було укладено шлюб. Однак, з жовтня 2019 року подружжя перестали спільно проживати, відповідачка вигнала позивача з дому (на той момент жили у її батьків за адресою: АДРЕСА_1 ) та відмовляється мирним шляхом поділити спільне майно - грошові кошти, що були зароблені за час фактичних шлюбних відносин.

Позивач зазначав, що в період шлюбу вони постійно працювали, збираючи грошові кошти, як на потреби молодої сім`ї, так і для купівлі спільного житла.

Позивач працював за кордоном в Польщі та Чехії, крім цього подружжя займалося збиранням та чищенням горіхів, продажем малини, позивач займався відеозйомкою, працював на Лебединському насіннєвому заводі, відповідачка працювала та працює в Лебединській ЗОШ І-ІІІ ступенів №1 на посаді вчителя.

Загальна сума, яка була зароблена за період перебування в шлюбі, становить 257 783,06 грн. Позивач вважає, що відповідно до ст.ст. 60, 70 СК України, позивач має право на половину спільно нажитого з відповідачем майна, в даному випадку на половину сумісно накопичених подружжям грошей.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2020 року позов залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 10 000 грн.

Рішення мотивовано тим, що позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження своїх доводів щодо джерел походження та розміру грошових коштів, зокрема: подарованих на весілля, зароблених по відеозйомках, продажі малини та горіхів та подарованих ОСОБА_4 .

В частині позовних вимог щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності грошових коштів, зароблених позивачем в Польщі та Чехії, судом зазначено, що жодних доказів на підтвердження того, чи був він працевлаштований у Польщі та Чехії, довідки про доходи, як і будь-які інші належні та достовірні докази, що підтверджували б факт отримання позивачем доходу в цей період.

На аргументи позивача щодо доходу, отриманого в результаті його працевлаштування на ПАТ «Лебединський насіннєвий завод» судом вказано на те, що за період його працевлаштування у товаристві ним дійсно отримані грошові кошти, проте позивачем не доведено, що набуті кошти були наявні у відповідача чи третіх осіб на час припинення ведення спільного господарства.

Крім того, позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач здійснив відчуження коштів чи використав їх на свій розсуд проти волі позивача або приховав їх.

В частині розподілу судових витрат, зокрема компенсації витрат на професійну правничу допомогу, судом першої інстанції досліджено надані докази щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу, кількість та часу судових засідань у цій справі, у яких приймав участь адвокат відповідача Ігнатенко В.М., враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов до висновку, що клопотання представника позивача підлягає частковому задоволенню та відповідач має право на часткове відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку через свого представника - адвоката Воронкова В.О.

Доводи апеляційної скарги зводяться до аргументів, викладених у позовній заяві.

Крім того, апелянт зазначає, що він не збільшував суму позову після отримання офіційних даних про заробітну плату відповідачки, хоча вказував у позовній заяві, що зароблені нею грошові кошти також входять до спільного майна подружжя, а їх розмір необхідно встановити у судовому порядку. Наголошує, що йому не потрібна заробітна плата відповідачки, а він хоче справедливого розподілу накопичених разом коштів (8 600 доларів США, близько 2 000 Євро, 100 чеських крон).

Апелянт також зазначає, що згодний залишити більшість накопичених коштів відповідачці, але не всі, оскільки б це суперечио приписам діючого законодавства та здорового глузду. Тим більше, позивач просить суд розподілити саме накопичені грошові кошти за період спільного прожвання, які дійсно менші ніж половина усіх доходів подружжя, отриманих під час шлюбу.

Вважаючи рішення незаконним, позивач просить його скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю та всі судові витрати стягнути із ОСОБА_2

11 січня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від представника ОСОБА_2 адвоката Ігнатенка В.М.

У відзиві представник відповідачки просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Адвокат зазначає, що апелянт не наводить обставин чи фактів, які б вказували на порушення судом матеріального та процесуального права, а лише аналізує обставини із своєї точки зору. ОСОБА_2 наголошує, що вказана позивачем у позові та апеляційній скарзі сума накопичених грошових коштів є сумою доходу сім`ї за час спільного проживання, однак вказані кошти були витрачені подружжям в період спільного проживання на потреби сім`ї, тому і не підлягають поділу.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. (ч. 1 ст. 367 ЦПК України)

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, між сторонами 02 серпня 2017 року був зареєстрований шлюб.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 26 травня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу залишено позивачу прізвище - ОСОБА_2 .

Згідно зі ст.ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст.ст. 68, 69 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час припинення ведення спільного господарства, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Приписами п. 23 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, до складу загального обсягу нажитого майна при пред`явленні позову ОСОБА_7 включив: кошти, подаровані подружжю на весілля, отриманий заробіток позивачем у Польщі та Чехії, зарплата на ПАТ «Лебединський насіннєвий завод», кошти за відеозйомку, продаж малини та горіхів, зарплата відповідачки за роботу у Лебединському навчально-виховному комплексі та кошти від матері позивача.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Обставини щодо періоду отримання вказаних доходів визнається сторонами, а тому також вважається встановленою і не підлягає доказуванню.

Судом вірно встановлене походження та розмір грошових коштів, отриманих сторонами в результаті офіційного працевлаштування у Лебединському навчално-виховному комплексі «Заклад дошкільної освіти- загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №1» Шполянської міської ради та на Лебединському насіннєвому заводі.

Вказані позивачем доходи від продажу малини, горіхів, грошових коштів, подарованих сторонам на весіллі, отриманих від проведення відеозйомок, заробітків позивача у Польщі та Чехії також визнаються відповідачкою, презумція їх статусу як спільного майна нею не спростовується, проте всупереч ст. 81 ЦПК України офіційний розмір отриманих коштів не підтверджений позивачем належними та допустимими доказами в їх сукупності, що позбавляє суд можливості встановити їх обсяг.

Проте, вказане спільне майно у вигляді грошових кошті не підлягає поділу, оскільки позивачем недоведено, а відповідачкою заперечується фактична його наявність станом на час припинення ведення спільного господарства.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, районний суд дійшов правомірного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

Апелянт, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, не надав достатніх доводів для спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, в зв`язку із чим судові витрати колекія суддів залишає за апелянтом.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Воронкова Володимира Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2021 року.

Судді