КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом?янського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Букіної О.М. в м. Київ 09 червня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Солом?янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гресь Тетяни Олександрівни,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Посилався на те, що в провадженні Солом?янського районного відділу державної виконавчої служби знаходиться виконавчий лист № 2-462/14, виданий Солом?янським районним судом мм. Києва 24 липня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, яким з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти в розмірі ј частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 09 грудня 2013 року і до повноліття дитини. Однак державним виконавцем не повідомлено його про відкриття виконавчого провадження, а на момент його відкриття 25 липня 2014 року рішення оскаржувалось в апеляційному суді, а тому до моменту остаточного вирішеня справи в суді вчинення будь-яких примусових виконавчих дій відносно боржника було протиправним.

Державним виконавцем було проведено розрахунки заборгованості зі сплати аліментів, виходячи з розміру 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, застосовуючи вимоги закону за період, коли закон ще не набрав законної сили, тобто з серпня 2017 року.

Державним виконавцем не враховано суб`єктний склад осіб, на яких розповсюджується ст. 195 СК України з метою застосування показників середньої заробітної плати працівника певної місцевості, оскільки він є фізичною особою-підприємцем без статусу платника єдиного податку, отже на нього вимоги вказаної статті не поширюються.

Посилався на неповне відображення державним виконавцем у документах виконавчого провадження резолютивної частини судового рішення, оскільки в них відсутня частина «але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно», що призвело до неправильно здійснених розрахунків заборгованості та безпідставного обмеження прав боржника.

Наголошував, що державним виконавцем безпідставно винесено постанови про накладення штрафу від 10 вересня 2018 року, а також інші постанови про арешт від 13 червня 2017 року, про встановлення тимчасового обмеження боржнка у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року тощо, оскільки їх винесено на підставі неправильних розрахунків

заборгованості.

На підставі вищевикладеного, уточнивши вимоги в січні 2019 року, просив визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця по виконавчому провадженню № 44171614 щодо невнесення до Єдиного реєстру виконавчих проваджень та документів виконавчого провадження повного тексту резолютивної частини рішення; зобов`язати державного виконавця усунути порушення шляхом зазначення в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень та документах виконавчого провадження повного тексту резолютивної частини рішення виконавчого листа № 2-462/14, виданого 24 липня 2014 року Солом?янським районним судом м. Києва з урахуванням речення «не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно»; визнати неправомірними розрахунки заборгованості по аліментах, що були здійснені державним виконавцем по ВП № 44171614 та відображені в довідках-розрахунках заборгованості по аліментах ОСОБА_1 від 01 лютого 2018 року, 15 березня 2018 року та 10 жовтня 2018 року; зобов`язати державного виконавця усунути порушення шляхом вилучення таких неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах з матеріалів виконавчого провадження; визнати неправомірною постанову про накладення штрафу від 10 вересня 2018 року, постанову про арешт майна боржника від 13 червня 2017 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання від 03 березня 2018 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристоями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 03 березня 2018 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом від 03 березня 2018 року як такі, що винесені на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах; зобов`язати державного виконавця усунути порушення щодо винесених постанов шляхом скасування в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень записів про такі неправомірні постанови та вилучення їх з матеріалів виконавчого провадження.

Ухвалою Солом?янського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця задоволено частково, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця по виконавчому провадженню № 44171614 щодо невнесення до Єдиного реєстру виконавчих проважень та документів виконавчого провадження повного тексту резолютивної частини рішення виконавчого листа № 2-462/14, виданого 24 липня 2014 року Солом?янським районним судом м. Києва, а саме без урахування передостаннього речення «не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно», зобов`язано державного виконавця усунути порушення щодо відсутності у Єдиному реєстрі виконавчих проваджень та документах виконавчих проваджень повного тексту резолютивної частини рішення виконавчого листа № 2-462/14, виданого 24 липня 2014 року Солом?янським районним судом м. Києва; визнано неправомірними розрахунки заборгованості по аліментах, що були здійснені державним виконавцем по виконавчому провадженню № 44171614 та відображені в довідках-розрахунках заборгованості ОСОБА_1 від 01 лютого 2018 року, від 15 березня 2018 року та від 10 жовтня 2018 року, в іншій частині поданої скарги відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції в частині, якою його скаргу не було задоволено, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність ухвали, неповне з?ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу Солом?янського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року в частині, якою відмовлено в задоволенні його скарги, та задовольнити прохальну частину скарги, а саме: визнати неправомірною постанову про накладення штрафу від 10 вересня 2018 року, постанову про арешт майна боржника від 13 червня 2017 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання від 03 березня 2018 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристоями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 03 березня 2018 року, постанову про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом від 03 березня 2018 року як такі, що винесені на підставі неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах; зобов`язати державного виконавця усунути порушення щодо винесених постанов шляхом скасування в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень записів про такі неправомірні постанови та вилучення їх з матеріалів виконавчого провадження.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом не було взято до уваги те, що на момент звернення до державного виконавця з клопотанням від 04 липня 2018 року про приведення документів виконавчого провадження у відповідність до виконавчого документу та поновлення прав боржника разом з клопотанням було додано копії квитанцій на підтвердження сплати аліментів, якими підтверджується, що боржником було фактично сплачено стягувачу зазначений судом розмір аліментів, тобто заборгованості не існувало; повідомити державного виконавця про добровільне виконання рішення суду раніше 2018 року, коли боржник самостійно дізнався про відкрите виконавче провадження, він не мав можливості; стягувач також не виконала свого обов?язку повідомити державного виконавця про всі здійснені боржником оплати за час відкритого виконавчого провадження; недотримання державним виконавцем вимог щодо надсилання боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження позбавило боржника можливості надати виконавчій службі відомості на підтвердження статусу фізичної особи-підприємця, декларацій про доходи тощо для здійснення правильного визначення розміру аліментів.

Зазначав, що судом не враховано, що боржник мав статус фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування, а тому протиправними є розрахунки заборгованості по аліментам, виходячи з середньомісячної заробітної плати для відповідної місцевості, оскільки мав братися розрахунок із частки доходу або прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Не погоджувався з висновками суду про те, що наявність заборгованості не спростована боржником, з огляду на те, що такий факт ним було спростовано шляхом наданих разом із скаргою розрахунків та квитанцій про повну сплату аліментів відповідно до рішення суду.

Обгрунтовуючи неправомірність розрахунків, суд не врахував того, що вони є неправомірними не лише з підстав існування квитанцій про часткову сплату аліментів, а також з тих підстав, що їх відомості, починаючи з грудня 2013 року по липень 2017 року містять дані, що спираються на середню заробітну плату працівника по м. Києву або 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, хоча закон про сплату аліментів в такому відсотковому відношенні від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку набрав чинності лише в серпні 2017 року, а також не враховано перебування боржника у статусі фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування і відсутність доходу, отже розрахунок мав здійснюватися із врахуванням встановленої судом граничної межі від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вважав, що суд необґрунтовано відмовив у визнанні неправомірими постанов державного виконавця, оскільки підставою для винесення таких постанов були оскаржувані неправомірні розрахунки, сторонами справи також були надані нові розрахунки, які з урахуванням встановлених фактів вказували на відсутність заборгованості.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частково задовольняючи скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, суд першої інстанції виходив із того, що зміст резолютивної частині рішення, вказаний у виконавчому документі, не повністю відображено у постанові про відкриття виконавчого провадження від 25 липня 2014 року, оскільки остання не містить речення «не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно»; крім того, при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментам державним виконавцем було частково відображено та враховано, що боржником сплачувалися аліменти у граничній межі, визначеній рішенням суду, в зв`язку з чим розмір заборгованості по аліментам, визначений у довідках від 01 лютого 2018 року, 15 березня 2018 року, 10 жовтня 2018 року є спірним і за таких обставин наявні підстави для визнання цих розрахунків неправомірними.

В зазначеній частині ухвала суду першої інстанції ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи неправомірність розрахунків заборгованості по аліментам, залишив поза увагою інші підстави для визнання їх неправомірними, а саме здійснення розрахунків на підставі середньої заробітної плати працівника по м. Києву з грудня 2013 року по липень 2017 року до набрання чинності законом, який встановлював порядок такого нарахування, і що за час, коли боржник перебував у статусі фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування, не маючи доходу, розрахунок мав здійснюватися із врахуванням граничної межі від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, апеляційним судом не розглядається вимога ОСОБА_1 про зобов`язання державного виконавця усунути порушення щодо здійснених неправомірних розрахунків заборгованості по аліментах ОСОБА_1 від 01 лютого 2018 року № 26326, від 15 березня 2018 року б/н та від 10 жовтня 2018 року № 95704 шляхом вилучення таких неправомірних розрахунків заборгованості з матеріалів виконавчого провадження, з огляду на те, що така вимога не заявлена в прохальній частині апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим ухвала суду першої інстанції в частині, що оскаржується, даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом?янського районного суду м. Києва від 03 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Солом?янської районної в м. Києві державної адміністрації за участю прокурора Солом?янського району м. Києва Гузиря Д.В. про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів позов задоволено частково, позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини від усіх видів його доходів, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 09 грудня 2013 року і до повноліття дитини. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення місцевого суду скасовано в частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові (а. с. 28 - 30 т. 1).

24 липня 2014 року Солом?янським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-462/14 на виконання рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини від усіх видів його доходів, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 09 грудня 2013 року і до повноліття дитини (а. с. 31 т. 1).

24 липня 2014 року ОСОБА_2 пред`явила виконавчий лист для виконання до Відділу державної виконавчої служби Солом?янського районного уравління юстиції в м. Києві, вказуючи, що боржник фактично проживає у АДРЕСА_1 (а. с. 144 - 145 т. 2).

На а. с. 142 т. 2 знаходиться копія постанови державного виконавця від 25 липня 2014 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 44171614.

На а. с. 134 т. 2 знаходиться копія постанови головного державного виконавця від 13 червня 2017 року про арешт майна боржника на підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» та копія супровідного листа від 13 червня 2014 року про направлення копії постанови на адреси боржника та стягувача.

На а. с. 198 т. 1, 124 т. 2 знаходиться копія довідки-розрахунку заборгованості по аліментам ОСОБА_1 від 01 лютого 2018 року вих. № 26326, згідно якої розмір заборгованості визначено виходячи із середньої заробітної плати для даної місцевості за період з грудня 2013 року по січень 2018 року і згідно якої заборгованість станом на 01 лютого 2018 року становить 99970,50 грн.

На а. с. 118 т. 2 знаходиться копія постанови головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Солом?янського районного управління юстиції від 21 лютого 2018 року, згідно якої виконавцем встановлено, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 01 лютого 2018 року за період з грудня 2013 року по січень 2018 року в сумі 99970,50 грн., що перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців; керуючись ст. 11, 71 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 2-462/14, виданого 24 липня 2014 року Солом?янським районним судом м. Києва.

На а. с. 117 т. 2 знаходиться копія постанови головного державного виконавця від 03 березня 2018 року, згідно якої виконавцем встановлено, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 01 лютого 2018 року в сумі 99970,30 грн., що перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців; керуючись ст. 11, 71 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві полювання до погашення заорованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 2-462/14, виданого 24 липня 2014 року Солом?янським районним судом м. Києва.

На а. с. 116 т. 2 знаходиться копія постанови головного державного виконавця від 03 березня 2018 року, згідно якої виконавцем встановлено, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 01 лютого 2018 року в сумі 99970,30 грн., що перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців; керуючись ст. 11, 71 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортним засобом до погашення заорованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 2-462/14, виданого 24 липня 2014 року Солом?янським районним судом м. Києва.

На а. с. 115 т. 2 знаходиться копія постанови головного державного від 03 березня 2018 року, згідно якої виконавцем встановлено, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 01 лютого 2018 року в сумі 99970,30 грн., що перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців; керуючись ст. 11, 71 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 2-462/14, виданого 24 липня 2014 року Солом?янським районним судом м. Києва.

На а. с. 199 т. 1 знаходиться копія довідки-розрахунку заборгованості по аліментам ОСОБА_1 від 15 березня 2018 року, згідно якої розмір заборгованості визначено виходячи із середньої заробітної плати для даної місцевості за період з грудня 2013 року з урахуванням часткової сплати аліментів з жовтня 2014 року і згідно якої заборгованість станом на 01 березня 2018 року становить 84214,60 грн., з приміткою, що довідку-розрахунок заборгованості від 01 лютого 2018 року слід вважати недійсною.

06 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця Солом?янського районного відділу державної виконавчої служби з клопотанням про приведення документів (матеріалів) виконавчого провадження у відповідність до виконавчого документу, поновлення прав боржника шляхом виключення відомостей про нього з Єдиного реєстру боржників та закриття виконавчого провадження (а. с. 78 т. 2), в якому боржник повідомляв про те, що відсутність в матеріалах виконавчого провадження граничної межі 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно призвела до неправильно здійснених виконавцем розрахунків заборгованості; до клопотання додані таблиця розрахунків і копії квитанцій про сплату аліментів за період з жовтня 2014 року по грудень 2015 року (а. с. 82 - 84 т. 2).

На а. с. 55 - 64 т. 2 знаходяться копії квитанцій про сплату аліментів за період з жовтня 2014 року по жовтень 2018 року.

На а. с. 67 т. 2 знаходиться довідка-розрахунок від 10 жовтня 2018 року № 95704, згідно якої розмір заборгованості визначено виходячи із середньої заробітної плати для даної місцевості за період з грудня 2013 року з урахуванням квитанцій, наданих ОСОБА_1 , і згідно якої заборгованість станом на 01 березня 2018 року становить 83241,87 грн.

На а. с. 27 - 28 т. 2 знаходиться копія постанови головного державного виконавця Солом?янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ від 10 вересня 2018 року про накладення штрафу на боржника ОСОБА_1 на підставі ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» в розмірі 50 % від загальної суми заборгованості у розмірі 99069,20 грн., що утворилася, у сумі 49534,60 грн.

На а. с. 196 т. 1 знаходиться витяг з ЄДРПОУ, сформований 23 жовтня 2018 року, згідно якого датою проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є 01 вересня 1998 року.

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятимивідповідно до цього Закону, а такожрішеннями, яківідповідно до цього Закону підлягаютьпримусовомувиконанню.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Залишаючи без задоволення скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що постанови про накладення штрафу від 10 вересня 2018 року, про арешт майна боржника від 13 червня 2017 року, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року, про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання від 03 березня 2018 року, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристоями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 03 березня 2018 року, про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом від 03 березня 2018 року винесені саме внаслідок наявності заборгованості по аліментам, і оскільки суд позбавлений можливості визначити суму заборгованості по аліментам за наслідками розгляду даної скарги, саме по собі визнання неправомірними розрахунків заборгованості по аліментам від 01 лютого 2018 року 15 березня 2018 року та від 10 жовтня 2018 року не є підставою для скасування оскаржуваних постанов.

При цьому суд першої інстанції одночасно вважав встановленим факт наявності заборгованості по сплаті аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, не зазначаючи, який розмір заборгованості при цьому утворився, із яких мотивів суд прийшов до такого висновку і на підставі яких доказів встановив такі обставини.

Крім того, керуючись ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», якою регламентовано підстави винесення державним виконавцем постанов про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, суд першої інстанції посилався на те, що такі постанови державний виконавець виносить за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що наведена ним редакція ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» набрала законної сили лише 28 серпня 2018 року, а станом на час прийняття державним виконавцем постанов від 21 лютого 2018 року та 03 березня 2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, які оскаржуються ОСОБА_1 , діяла попередня редакція Закону, згідно якої для винесення цих постанов сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів повинен був перевищувати суму відповідних платежів за шість місяців.

Таким чином, судом першої інстанції було застосовано закон, який не підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Також судом першої інстанції не надано оцінки тій обставині, що постанови державного виконавця від 21 лютого 2018 року та 03 березня 2018 року про тимчасове обмеження боржника в правах були прийняті, виходячи з розміру заборгованості 99970,30 грн., встановленої державним виконавцем на підставі довідки-розрахунку від 01 лютого 2018 року, яку було визнано недійсною наступною довідкою-розрахунком цього ж державного виконавця від 15 березня 2018 року, і здійснено корегування розміру заборгованості в бік її зменшенняз урахуванням наданих боржником квитанцій про сплату аліментів, однак постанови про тимчасове обмеження боржника в правах в частині вказаного в них розміру заборгованості виправлені державним виконавцем не були.

Крім того, відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання неправомірною постанови про арешт майна боржника від 13 червня 2017 року, суд першої інстанції вважав, що дії державного виконавця щодо ухвалення цієї постанови узгоджувалися з вимогами ч. 1 ст. 18, ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції станом на час прийняття державним виконавцем постанови від 21 лютого 2018 року арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Отже, з урахуванням періодичності виконання рішення про стягнення аліментів накладення арешту на майно боржника допускається в межах існуючої заборгованості.

Разом із тим, із наявних у справі доказів не вбачається, і судом першої інстанції не звернуто увагу, чи взагалі обчислювалася державним виконавцем заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на день прийняття оскаржуваної постанови.

Так, накладаючи арешт на майно ОСОБА_1 постановою від 13 червня 2017 року, головним державним виконавцем розміру заборгованості боржника по сплаті аліментів не зазначено взагалі і арешт накладено на майно в цілому, не визначивши, що арешт має бути обмежений сумою стягнення, а отже державним виконавцем не було дотримано вимог ч. 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин висновки суду першої інстанції про відповідність дій державного виконавця вимогам ч. 1 ст. 18, ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» є передчасними та помилковими.

Також судом першої інстанції було надано правової оцінки постанові державного виконавця про накладення штрафу на ОСОБА_1 від 10 вересня 2018 року, тобто розглянуто по суті вимогу про визнання цієї постанови неправомірною, залишивши поза увагою, що така вимога підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, діїчибездіяльністьвиконавця та посадовихосіборганівдержавноївиконавчоїслужбищодовиконаннярішеньіншихорганів (посадовихосіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягненнявиконавчогозбору, постанов приватного виконавця про стягненняосновноївинагороди, витратвиконавчогопровадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншимиучасниками та особами до відповідногоадміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення штрафів, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18), від 03 та від 10 квітня 2019 року у справах № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18) та № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18), від 29 травня 2019 року у справі 758/8095/15-ц (провадження № 14-134цс19).

Такі ж висновки підтримуються Верховним Судом в інших постановах, зокрема, від 24 лютого 2021 року в справі № 461/8431/19 (провадження № 61-16577св20).

Таким чином, ухвала суду першої інстанції не може вважатися законною і обґрунтованою, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, в якій заявник просив визнати протиправними постанови, прийняті державним виконавцем при здійсненні виконавчого провадження, та зобов`язати державного виконавця усунути порушення, апеляційний суд виходить із того, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусовоговиконаннярішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження».

Оскільки державний виконавець постановою від 13 червня 2017 року наклав арешт на все майно боржника, не визначивши, що арешт накладається у зв`язку з несплатою аліментів, та що арешт має бути обмежений сумою стягнення, апеляційний суд приходить до висновку, що державний виконавець не дотримався вимог ч. 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», тому постанова є незаконною, вимоги ОСОБА_1 про визнання такої постанови неправомірною знайшли своє підтвердження і підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанов про тимчасове обмеження прав боржника від 21 лютого 2018 року та від 03 березня 2018 року) за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

При цьому, вказані у цій статті обмеження будуть вважатись такими, що застосовані із дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», зокрема частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», у разі, коли таке рішення буде вмотивоване державним виконавцем у відповідних постановах належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Оскільки постанови державного виконавця від 21 лютого 2018 року та 03 березня 2018 року про тимчасове обмеження боржника в правах були прийняті, виходячи з розміру заборгованості 99970,30 грн., встановленої державним виконавцем на підставі довідки-розрахунку від 01 лютого 2018 року, яку було визнано недійсною наступною довідкою-розрахунком цього ж державного виконавця від 15 березня 2018 року, однак постанови державним виконавцем не були виправлені, вказаний в них розмір заборгованості не перераховано, що суттєво впливає на права боржника, які залишаються обмеженими саме до погашення заборгованості, наведене дає підстави для висновку, що такі постанови не є вмотивованими, обмеження ОСОБА_1 у правах не можуть вважатись такими, що застосовані з дотриманням вимог ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», а отже постанови підлягають визнанню протиправними.

Разом із тим, апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з доводами апеляційної скарги, що до ОСОБА_1 , як до фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування не підлягала застосуванню ч. 2 ст. 195 СК України і для обчислення заборгованості не могли застосовуватись показники середньої заробітної плати для працівників певної місцевості, а натомість мав братися розрахунок із частки доходу або прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 195 СК України (в редакції, яка набрала чинності з 08 липня 2017 року) заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягомякого не провадилосяїх стягнення, незалежновід того, одержано такийзаробіток (дохід) в Українічи за кордоном.Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Відповідно до ст. 195 СК України (в редакції, чинній до 08 липня 2017 року) заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення.Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує.Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Дійсно, в матеріалах справи на а. с. 196 т. 1 міститься копія витягу з ЄДРПОУ щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , державна реєстрація здійснена 01 вересня 1998 року.

Разом із тим, ОСОБА_1 не надано державному виконавцю під час звернення з клопотанням в липні 2018 року, а також до суду першої інстанції і до апеляційної скаргибудь-яких доказів, що він отримував заробіток (дохід) до часу винесення оскаржуваних постанов державного виконавця від 21 лютого 2018 року та 03 березня 2018 року, і що таким чином заборгованість за аліментами підлягала обчисленню відповідно до ч. 1 ст. 195 СК України, виходячи з цього фактичного заробітку (доходу).

Відсутність доказів таких доходів не надає боржнику сама по собі право сплачувати аліменти в мінімальному розмірі, встановленому СК України - 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а починаючи з 08 липня 2017 року - 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки не ґрунтується на вимогах ст. 183 СК України, згідно якої аліменти визначаються саме у частці від доходу платника аліментів, і ст. 195 СК України, якою у разі відсутності таких доходів передбачений в якості обчислення заборгованості за аліментами розмір середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Виходячи із наведеного, надані ОСОБА_1 докази сплати аліментів не підтверджують відсутності заборгованості за аліментамив розмірі, встановленому ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», станом на лютий та березень 2018 року, а його доводи про відсутність заборгованості як на час прийняття державним виконавцем оскаржуваних постанов, так і на час звернення до державного виконавця в липні 2018 року з клопотанням про приведення документів виконавчого провадження у відповідність до виконавчого документу, є необгрунованими та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги, що недотримання державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» щодо надсилання боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження позбавило боржника можливості надати виконавчій службі необхідні відомості на підтвердження статусу фізичної особи-підприємця, декларацій про доходи тощо для правильного визначення розміру аліментів, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на липень 2018 року) сторонивиконавчогопровадженнямають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Таким чином, при зверненні до державного виконавця в липні 2018 року з клопотанням про приведення документів виконавчого провадження у відповідність до виконавчого документу ОСОБА_1 не був позбавлений можливості надати державному виконавцю зазначені ним документи, однак вказаною можливістю на власний розсуд не скористався і в клопотанні лише зазначав про неправильність розрахунків заборгованості, здійснених державним виконавцем без урахування обмеження щомісячних виплат 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а. с. 78 - 79 т. 2).

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення стягувачем ОСОБА_2 обов?язку повідомити про всі здійснені боржником оплати за час відкритого виконавчого провадження, оскільки оцінка правомірності дій інших учасників виконавчого провадження не є предметом судового розгляду при вирішенні скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 заявлені вимоги про зобов?язання державного виконавця усунути порушення щодо винесених ним неправомірних постанов шляхом скасування в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень записів про такі неправомірні постанови та вилучення їх з матеріалів виконавчого провадження.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18).

Європейський суд з прав людинизазначив, що поняття «ефективнийзасіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановленнямеханізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичнее застосування ефективного механізмузахисту. Протилежнийпідхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно розділу ІІ Інструкції з оргинізції примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, вилучення з матеріалів виконавчого провадження будь-яких документів не допускається.

Згідно п. 7 розділу ІІІ Положення про автоматизовану систему виконавчих проваджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05 серпня 2016 року № 2432/5, внесення змін, видалення реєстраційних даних вхідної та вихідної кореспонденції, у тому числі виконавчих документів, не допускаються, крім випадків виправлення технічних помилок, описок чи доповнення реєстраційних даних відомостями, отриманими під час проведення виконавчих дій, про що виноситься відповідна постанова.

Таким чином, вилучення документів з матеріалів виконавчого провадження та скасування записів в Єдиному реєстрі виконавчих проваджень положеннями чинного законодавства не передбачається.

У пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та заявлених вимог, апеляційний суд вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як визнання неправомірними постанов державного виконавця від 21 лютого 2018 року та 03 березня 2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання.

В частині оскарження постанови державного виконавця від 10 вересня 2018 року про накладення штрафуна ОСОБА_1 скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства з наведених вище підстав, а відтак доводи заявника з приводу протиправності цієї постанови не можуть бути оцінені апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєюухвалоюзакриваєпровадження у справі, якщосправа не підлягаєрозгляду в порядку цивільногосудочинства.

Частиною четвертою статті 377 ЦПК України передбачено, що у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.

Враховуючи наведене, ухвала суду першої інстанції в частині оскарження постанови державного виконавця від 10 вересня 2018 року про накладення штрафуна ОСОБА_1 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 377 цього Кодексу, із роз`ясненням заявнику, на виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, права протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи в цій частині вимог за встановленою юрисдикцією

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду відповідно до п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки постановлена в результаті неповного з?ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального правата з порушенням норм процесуального права, з прийняттям нової постанови про закриття провадження в справі в частині оскарження постанови державного виконавця від 10 вересня 2018 року про накладення штрафу на ОСОБА_1 , та про задоволення іншої частині скарги на бездіяльність державного виконавця.

На підставі ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, та оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, суд стягує зі Солом?янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 454 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково.

Ухвалу Солом?янського районного суду м. Києва від 09 червня 2021 року скасувати в частині відмови в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця і прийняти в цій частині нову постанову.

Визнати неправомірною постанову головного державного виконавця Солом?янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника від 13 червня 2017 року по виконавчому провадженню № 44171614.

Визнати неправомірною постанову головного державного виконавця Солом?янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 21 лютого 2018 року по виконавчому провадженню № 44171614.

Визнати неправомірною постанову головного державного виконавця Солом?янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання від 03 березня 2018 року по виконавчому провадженню № 44171614.

Визнати неправомірною постанову головного державного виконавця Солом?янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом від 03 березня 2018 року по виконавчому провадженню № 44171614.

Визнати неправомірною постанову головного державного виконавця Солом?янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 03 березня 2018 року по виконавчому провадженню № 44171614.

Провадження в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Солом?янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гресь Тетяни Олександрівни про визнання неправомірною постанови про накладення штрафу від 10 вересня 2018 року по виконавчому провадженню ВП № 44171614 та зобов`язання державного виконавця усунути порушення - закрити.

Роз`яснити, що розгляд зазначеної справи в частині оскарження дій і рішень державного виконавця про накладення штрафу віднесено до юрисдикції адміністративного суду та що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постановивін може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Стягнути з Солом?янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (м. Київ пр.-т. Повітрофлотський 76-а ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 454 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.