Справа № 490/1128/21
н/п 2/490/2720/2021
Центральний районний суд м. Миколаєва
17 листопада 2021 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Ковальової Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
16.02.2021 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що у зазначеному домоволодінні відповідачка не проживає протягом 10 років.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є власником вищевказаного житлового будинку. В будинку зареєстрована відповідачка, яка не проживає в ньому тривалий час без наявності для цього поважних причин, проте не бажає добровільно знятися з реєстраційного обліку. Разом з тим, реєстрація відповідачки в даному будинку створює незручності власнику житла щодо користування та розпорядження своєю власністю (оформлення субсидії).
Зазначені обставини стали підставою для звернення з позовом до суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
17.02.2021 року матеріали справи передано на розгляд судді.
Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 187 ЦПК України судом 18.02.2021 року було направлено відповідні запити та 01.04.2021 року отримана інформація щодо місця проживання (перебування) відповідача.
Так, згідно відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 05.04.2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження.
Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Заболотькова А.В. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги позову підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом у встановленому законодавством порядку. В порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності та відзив на позовну заяву не подала.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 017.11.2021 року постановлено провести заочний розгляд справи.
Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, судом встановлено наступне.
Згідно договору забудови від 12.05.1960 року за №6208, ОСОБА_1 (після шлюбу ОСОБА_1 ) надано у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно інформації Комунального підприємства "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 07.11.2018 року, згідно паперових носіїв інвентираційної справи за адресою АДРЕСА_1 , право власності на жилий будинок в цілому зареєстровано за ОСОБА_1 (після шлюбу ОСОБА_1 ) на підставі договору забудови від 16.05.1960 року за №6208, зареєстрованого у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 17.12.1968 року.
Згідно з інформацією Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані позивачка - ОСОБА_1 та відповідачка - ОСОБА_2 .
Відповідно до акту про непроживання, за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачка - ОСОБА_2 не проживає протягом 10 років, господарство не веде. вказаний акт підписано ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (проживає по АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_7 (проживає по АДРЕСА_3 ) .
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо наявності між сторонами угоди з приводу іншого порядку та строків користування житлом.
В той же час реєстрація відповідачки у вказаному будинку створює позивачці перешкоди в користуванні своїм майном.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
При цьому, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.
Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим).
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.
В той же час згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, власник який володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо нього будь-які дії, що не заборонені законом, не може бути протиправно позбавлений права власності або будь-яким чином обмежений у його здійсненні та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
При цьому, статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
За такого, враховуючи встановлені обставини, а саме те що відповідачка ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , понад один рік та нею не надано суду доказів не підтвердження поважності причин своєї відсутності за вказаною адресою, суд вважає, що остання втратила право користування житловим приміщенням за даною адресою на підставі ст. 405 ЦК України.
Таким чином, позов ОСОБА_1 слід задовольнити повністю.
Керуючись статтями 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 ), такою, що втратила право користування житловим будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 ) сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.В. Саламатін