УХВАЛА
Іменем України
19 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 182/3598/19
провадження № 61-17531ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,
розглянув касаційну скаргу державної установи «Покровський виправний центр (№79)» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до державної установи «Покровський виправний центр (№79)» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державної установи «Покровський виправний центр № 79» (далі ДУ «Покровський виправний центр №79») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивовано тим, що 30 січня 2017 року його прийнято на роботу до

ДУ «Покровський виправний центр №79» з випробувальним терміном один місяць, інженером групи з охорони праці установи. З 14 по 21 лютого 2017 року він перебував на стаціонарному лікуванні КЗ «Центральна районна лікарня ДОР», з 22 лютого по 28 березня 2017 року включно, перебував на амбулаторному лікуванні.

З 29 березня 2017 року його зараховано до військової частини НОМЕР_1 ,

31 березня 2017 року ним укладено контракт про проходження військової служби у Збройних силах України строком до 30 березня 2020 року.
Оскільки відповідач не здійснював йому виплату заробітної плати, він звертався до суду, проте постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 квітня

2019 року у задоволенні його позову про стягнення заробітної плати відмовлено. З тексту вказаного судового рішення він дізнався, що звільнений на підставі наказу від 29 березня 2017 року № 55/ОС-17.
Вважає своє звільнення незаконним, оскільки строк випробування закінчився на час прийняття наказу про звільнення, його не попередили про звільнення за три дні. Окрім того будь-яких доказів, що він мав незадовільні результати випробування у відповідача немає.
Просить суд поновити його на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також поновити пропущений строк для звернення із позовною заявою до суду, оскільки про звільнення йому стало відомо лише під час розгляду справи про стягнення заборгованості із заробітної плати, а у зв`язку із проходженням військової служби він був позбавлений можливості раніше звернутись до суду з позовом.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Поновлено

ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовом. Визнано недійсним та скасовано наказ ДУ «Покровський виправний центр (№ 79)» від 29 березня

2017 року № 55/ОС-17 про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера групи з охорони праці з 03 квітня 2017 року за пунктом 11 частини третьої

статті 40 Кодексу законів про працю України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера групи з охорони праці ДУ «Покровський виправний центр (№ 79)» з

03 квітня 2017 року. Стягнуто з ДУ «Покровський виправний центр (№ 79)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 квітня 2017 року по 03 лютого 2020 року в сумі 109 387,04 грн, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року касаційну скаргу

ДУ «Покровський виправний центр (№ 79)» задоволено частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В обґрунтування своєї постанови Верховний Суд зазначав, що апеляційний суд розглянув справу без повідомлення учасників справи, в порядку частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 369 ЦПК України, посилаючись на те, що ціна позову становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак при цьому не врахував, що ОСОБА_1 заявлені як вимоги немайнового характеру (поновлення на роботі), так і вимоги майнового характеру (про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу), а отже розгляд цієї справи судом апеляційної інстанції мав відбуватися з повідомленням (викликом) учасників справи.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 05 вересня 2019 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом.
Визнано недійсним та скасовано наказ ДУ «Покровський виправний центр (№79)» від 29 березня 2017 року № 55/ОС-17 про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера групи з охорони праці 03 квітня 2017 року за пунктом

11 частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера групи з охорони праці

ДУ «Покровський виправний центр (№79)» з 03 квітня 2017 року.
Стягнуто з ДУ «Покровський виправний центр (№79)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 квітня 2017 року по 28 вересня 2021 року в сумі 173 131,68 грн, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто з ДУ «Покровський виправний центр (№79)» в дохід держави судовий збір в сумі 6 249,30 грн.
25 жовтня 2021 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу

ДУ «Покровський виправний центр (№79)»на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

Відповідно до положень статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» , надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких

компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, не більше ніж на один рік.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Зі змісту контракту, який укладений ОСОБА_1 31 березня 2017 року вбачається, що відповідно до положення пункту 1 контракт діє протягом трьох років, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 та частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до вимог, визначених законодавством. Особливими умовами контракту є проходження не менше одного року виконання бойових (службових ) завдань у зоні АТО. Після закінчення особливого періоду, у разі досягнення військовослужбовцем гранічного віку, контракт припиняється (розривається).
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За положеннями статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Поновлюючи строк звернення до суду з цим позовом, апеляційний суд виходив з того, що позивач не має іншого шляху реалізувати захист свого порушеного права на працю, вчинив дії щодо захисту порушеного права шляхом звернення до суду із частиною позовних вимог, під час розгляду справи дізнався про незаконність звільнення. Після набрання рішення законної сили та отримання тексту постанови апеляційного суду впродовж місяця звернувся до суду із відповідним позовом, оскільки мав об`єктивні причини несвоєчасного звернення до суду через перебування на службі у Збройних Силах України.
Апеляційний суд, задовольняючи позов, враховуючи те, що на момент звільнення позивача 03 квітня 2017 року ним був укладений контракт на проходження військової служби, а тому на час дії контракту з 31 березня

2017 року, як військовослужбовець, ОСОБА_1 користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для його звільнення за пунктом 11 частини третьої статті 40 КЗпП України, що стало підставою для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогуну на підставі статті 235 КЗпП України.
Висновки суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги ДУ «Покровський виправний центр (№79)» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 рокута відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Керуючись частиною першою, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою державної установи «Покровський виправний центр (№79)» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до державної установи «Покровський виправний центр (№79)» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська