Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 712/11174/19-ц

провадження № 61-14759 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

представник відповідача - ОСОБА_4 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну

скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси

від 16 березня 2021 року у складі судді Казидуб О. Г. та постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 23 березня 2016 року між нею

та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, від якого у них народилася

донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 жовтня 2019 року (справа

№ 712/4702/19) шлюб між ними розірвано.

Вказувала, що 04 липня 2018 року, тобто за час шлюбу, ними було набуто автомобіль «Kia Sportage», 2018 року випуску, реєстраційний номер

НОМЕР_1 , який зареєстровано за відповідачем.

ОСОБА_1 вважала, що вказаний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, так як кошти на його придбання були накопичені

за час шлюбу, а саме: частину коштів було подаровано на їхнє весілля,

2 800 доларів США надали її батьки, 3 тис. доларів США взято із коштів, які виплачувалися державою при народженні дитини, а також подарованих дитині їхніми родинами, 7 800 доларів США отримано за продаж

по дорученню автомобіля «Opel Astra», 2012 року випуску, який 24 жовтня 2018 року було зареєстровано на покупця, 6 тис. доларів США надала мати відповідача.

Відповідач заперечує зазначені обставини набуття спірного автомобіля за спільні кошти подружжя і згоди щодо добровільного поділу майна вони дійти не можуть.

Зазначала, що спірний автомобіль не використовується відповідачем у його трудовій діяльності та не є для нього джерелом доходу. Водночас, вказаний автомобіль необхідний їй для задоволення потреб їхньої з відповідачем дитини, а саме для можливості забезпечити дитині гармонійний

та повноцінний розвиток, пов`язаний з навчанням, відвідуванням дитячого садка, лікарів, гуртків тощо, з урахуванням існуючої пандемії та з метою уникнення пересування у громадському транспорті. У зв`язку з цим існує необхідність у встановленні порядку користування спірним автомобілем.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб «Kia Sportage», 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнати за нею та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині вказаного автомобіля; встановити наступний порядок користування спірним автомобілем, а саме: ОСОБА_1 користується транспортним засобом кожного тижня кожного місяця з понеділка по п`ятницю 20 год

00 хв.; ОСОБА_3 - кожного тижня, з 20 год 00 хв п`ятниці по 20 год 00 хв неділі, враховуючи обставини, що можуть виникнути.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 вересня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя передано за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня

2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 транспортний засіб «Kia Sportage», 2018 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині вищевказаного автомобіля. У решті позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, виходив із того, що

у силу статей 60, 69, 70 СК України спірне майно сторонами набуте за час шлюбу за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя

і підлягає поділу у рівних частках. Презумпцію спільності майна подружжя відповідачем не спростованою. Посилання ОСОБА_3 на те, що автомобіль було придбано за його особисті кошти, отримані ним у позику від ОСОБА_6 , є безпідставними, так як преюдиційним судовим рішенням у справі № 711/593/20 про стягнення боргу встановлено, що

ці кошти било використано в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування спірним автомобілем, суд виходив із їх передчасності, оскільки ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів,

які б підтверджували перешкоджання відповідачем у здійсненні нею правомочностей щодо користування та розпорядження належного їй на праві спільної сумісної власності майна.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 28 липня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишено без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду

м. Черкаси від 16 березня 2021 року - без змін.

Погоджуючись із висновком районного суду, апеляційний суд також зазначив, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя

й підлягає поділу між ними у рівних частках. Підстав для відступу

від рівності часток матеріали справи не містять. Посилання відповідача

на те, що спірний автомобіль було набуто ним за особисті кошти,

отримані за договором позики, укладеного 02 липня 2018 року між ним

та ОСОБА_6 , є безпідставними, так як спростовуються преюдиційним судовим рішенням Черкаського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року

у справі № 711/593/20, згідно з яким ОСОБА_3 реально отримав та використав грошові кошти за договором позики від 02 липня 2018 року

на придбання спірного автомобіля, тобто в інтересах сім`ї, а не особисто для себе.

Щодо встановлення порядку користування спірним автомобілем, то апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про передчасність пред'явлення цієї вимоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 вересня 2021 року клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - про поновлення

строку на касаційне оскарження судових рішень задоволено. Поновлено представникові ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - строк на касаційне оскарження рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси

від 16 березня 2021 року та постанови Черкаського апеляційного суду

від 28 липня 2021 року. Відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Придніпровського районного суду

м. Черкаси.

У жовтні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили усіх обставин справи, не врахували, що сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. За час шлюбу у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не було спільних коштів, які могли бути використанні для придбання спірного майна

і ця обставина встановлена преюдиційною постановою Черкаського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року у справі № 711/593/20. Крім того, цим судовим рішенням встановлено, що спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_3 за особисті кошти, які отримані ним за договором позики

від 02 липня 2018 року, а не за рахунок спільної праці подружжя. При цьому він погасив борг за договором позики від 02 липня 2018 року шляхом укладення нового договору позики від 12 жовтня 2020 року, а тому спірний автомобіль є його особистою власністю. Таким чином, ним спростовано презумпцію спільності майна подружжя.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2021 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - надійшов відзив на касаційну скаргу представника

ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , в якому зазначено, що оскаржувані

судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги безпідставними. Відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище у чоловіка та дружини - ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 7).

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 жовтня 2019 року (справа № 712/4702/19) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, про що зазначено позивачем у відповіді на відзив на позовну заяву та не заперечується відповідачем (т. 1, а. с. 68-69, 88-89).

04 липня 2018 року між приватним акціонерним товариством «Черкаси-Авто» та ОСОБА_3 укладеного договір № 214127-Y05460 купівлі-продажу автомобіля на умовах 100% передоплати, а саме автомобіль «Kia Sportage», 2018 року випуску, білого кольору, за 641 212 грн з урахуванням податку на додану вартість - 106 868,67 грн, що еквівалентно 20 900 євро

(т. 1, а. с. 56-57).

Відповідно до видаткової накладної № hk25231129 від 06 липня 2018 року ОСОБА_3 сплатив на користь приватного акціонерного товариства «Черкаси-Авто» 641 212 грн з урахуванням податку на додану вартість-

106 868,67 грн, як передоплату згідно з договором № 214127-Y05460

від 04 липня 2018 року за купівлю автомобіля «Kia Sportage», 2018 року випуску (т. 1, а. с. 58).

Згідно зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 11 липня

2018 року серія НОМЕР_2 ОСОБА_3 на праві власності належить автомобіль «Kia Sportage», 2018 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 55).

02 липня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно з умов якого останній отримав у борг грошові кошти

у розмірі 642 тис. грн строком до 01 травня 2019 року. У пункті 3 вказаного договору позики зазначено, що вона є цільовою і має бути використана на придбання автомобіля «Kia Sportage», 1.7 D LХ2WD, білого кольору, 2018 року випуску (т. 1, а. с. 59).

12 жовтня 2020 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно з умов якого останній отримав у борг грошові кошти

у розмірі 650 тис. грн на строк два роки з моменту реальної передачі

всієї грошової суми (т. 1, а. с. 233). З розписки від 12 жовтня 2020 року вбачається, що ОСОБА_9 передав ОСОБА_3 650 тис. грн

(т. 1, а. с. 234).

Відповідно до розписки ОСОБА_6 від 13 жовтня 2020 року

ОСОБА_3 повернув їй кошти за договором позики грошових коштів

від 02 липня 2018 року у розмірі 650 тис. грн, які вони обумовили шляхом врегулювання до повернення за взаємною згодою (т. 1, а. с. 235).

Постановою Черкаського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року

у справі № 711/593/20 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних та пені, скасовано рішення Придніпровського районного суду від 14 квітня 2020 року та постановлено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Предметом розгляду вищевказаної справи № 711/593/20 був договір позики грошових коштів від 02 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Під час розгляду справи судом встановлено, що передані

у позику одному з подружжя грошові кошти після їх фактичного

одержання стають спільною сумісною власністю подружжя. При цьому,

за обставинами цієї справи кошти ОСОБА_3 реально отримав

та використав їх на придбання автомобіля «Kia Sportage», тобто в інтересах сім`ї (т. 1, а. с. 212-213).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено, що постановою Черкаського апеляційного суду

від 25 серпня 2020 року у справі № 711/593/20 за позовом ОСОБА_6

до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних

та пені скасовано рішення Придніпровського районного суду від 14 квітня 2020 року та постановлено нове рішення, яким позовні вимоги

ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Предметом розгляду справи № 711/593/20 був договір позики

грошових коштів від 02 липня 2018 року, укладений між ОСОБА_6

та ОСОБА_3 . Під час розгляду справи судом встановлено, що передані

у позику одному із подружжя грошові кошти після їх фактичного одержання стають спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, за обставинами цієї справи кошти ОСОБА_3 реально отримав та використав

їх на придбання автомобіля «Kia Sportage», тобто в інтересах сім`ї

(т. 1, а. с. 212-213).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення),

не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів,

а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо

якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися

судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц

(провадження № 61-11сво17).

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду

у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, провадження № 12-144гс18, від 08 червня 2021 рокуу справі №662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14 (провадження № 61-12957св19) зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя .

Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї

у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).

З огляду на викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що спірне рухоме майно, набуте подружжям за час шлюбу і за кошти, які отримані

за договором позики, укладеного 02 липня 2018 року між ОСОБА_6

та ОСОБА_3 , які ним використано в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними у рівних частинах.

При цьому відповідачем презумпцію спільності майна подружжя не спростовано.

Крім того, у цій справі ОСОБА_3 зустрічного позову про визнання майна особистою приватною власністю, чи про поділ боргових зобов'язань не пред`являв, а заперечення проти позову стосуються незгоди з позовними вимогами й мотивами про те, що весь спірний автомобіль є його особистою приватною власністю.

Верховний Суд погоджується із висновками апеляційного суду про те, що предметом цього спору є саме поділ спільного сумісного майна подружжя - спірного автомобіля, а відповідач зустрічного позову про стягнення

з позивачки половини боргу, витраченого на придбання автомобіля, не пред`являв, хоча отримання позики в інтересах сім'ї не позбавляє його права, за наявності правових підстав, ставити питання про повернення за рахунок позивачки половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення позики.

Доводи касаційної скарги спростовуються вищенаведеним, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 березня

2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 28 липня

2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець