ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/789/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Сидорак Г.Б.
Провадження № 22-ц/817/1113/21 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Романська К.М.

сторін:

представника апелянта Панькова О.П.,

представника відповідача Щербатюка О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 604/789/14 ц за апеляційними скаргами Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 липня 2021 року (ухвалене суддею Сидорак Г.Б.) та додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2021 року (ухвалене суддею Сидорак Г.Б.) в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 12 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 1600.00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19.2 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, внаслідок чого станом на 30 травня 2014 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі 4180.18 доларів США.

У зв`язку з наведеним позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 2604.19 доларів США, а також понесені судові витрати, оскільки наказом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області сума в розмірі 1740.46 доларів США вже стягнута.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2021 року заяву ОСОБА_2 про стягнення судових витрат задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11350.00 гривень.

Не погоджуючись із судовим рішенням суду першої інстанції від 20 липня 2021 року та додатковим рішенням від 17 вересня 2021 року, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційні скарги, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга на рішення суду від 20 липня 2021 року мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки відсотків по кредиту, оскільки остання, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловила свою згоду по всім істотним умовам договору. Крім того, з виписки по руху коштів прослідковується, що відповідачу встановлено кредитний ліміт, а також факти отримання та використання відповідачем кредитних коштів.

У зв`язку з викладеним просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги щодо ухваленого додаткового рішення від від 17 вересня 2021 року зазначив, що відповідач у встановленому законом порядку не подав доказів про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги в розмірі 11350 грн.

У зв`язку з викладеним просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення судових витрат.

Відзив на апеляційні скарги від учасників по справі не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повністю.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

12 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 1600 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1.6% на місяць (19.2 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом ( а.с.11, зв.).

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.12-47).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, за відповідачем рахується заборгованість за кредитним договором №б/н від 12 березня 2008 року, яка станом на 30 травня 2014 року становить 4180.18 доларів США та складається з наступного:

- 1355.12 доларів США - заборгованість за кредитом;

- 2213.41 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 42.48 доларів США - штраф (фіксована частина);

- 121.99 доларів США - штраф (процентна складова).

Відповідно до судового наказу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 квітня 2010 року в справі №2-н-378/10, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 12 березня 2008 року в розмірі 1740.46 доларів США (а.с.6).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

В силу вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у заяві позичальника від 12 березня 2008 року процентна ставка не зазначена, оскільки сторони погодили сплату відсотків за користування кредитом в розмірі 1.6% на місяць (19.2 % на рік).

Проте, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема, тіло, заборгованість за відсотками та пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №б/н від 12 березня 2008 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг. При цьому із вказаного документу, що приєднаний до позовної заяви не вбачається дата його прийняття.

Відповідно до п.6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Крім того, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь із грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф та інші умови.

З поданого позивачем розрахунку заборгованості слідує, що процентна ставка, яка застосовувалась Банком до простроченої заборгованості за кредитом становила 19.2%, 20.4 %, 21.6 % річних.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку відповідач розумів їх зміст, ознайомився та погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами в більшому розмірі аніж 1.6% на місяць (19.2 % на рік) та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в них розмірах і порядку нарахування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Крім того, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (12 березня 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02 липня 2014 року). Тобто, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Апеляційний суд зазначає, що з 10 червня .06.2008 року АТ КБ «ПриватБанк» збільшив односторонньому порядку процентну ставку за кредитним договором із 19.2% до 20.4% річних.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків (20.4%, 21.6% річних) за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем по кредитного договору №б/н від 12 березня 2010 року, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на встановлену базову відсоткову ставку за користуванням кредитом в розмірі 1.6% на місяць (19.2% річних), колегія суддів відхиляє, оскільки з поданого розрахунку заборгованості слідує, що процентна ставка, яка застосовувалась Банком до простроченої заборгованості за кредитом змінювалась та становила 19.2%, 20.4 %, 21.6 % річних.

В матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджують, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами (20.4 %, 21.6 % річних), а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору №б/н від 12 березня 2008 року.

Крім того, колегія суддів враховує, що судовим наказом Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 квітня 2010 року в справі №2-н-378/10, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 12 березня 2008 року в розмірі 1740.46 доларів США.

Апеляційний суд вказує, що відповідач заперечує факт укладення спірного кредитного договору.

Водночас доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З урахуванням того, що на вимогу суду банк не надав виписки з особового рахунку відповідача, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку.

Аналогічний висновок викладений в постанові КЦС у складі Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі № 161/16891/15-ц.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на те, що з виписки по руху коштів (первинного документу), відповідачу встановлено кредитний ліміт, а також встановлено факти отримання та використання відповідачем кредитних коштів, оскільки вказані докази, на які посилається апелянт, в матеріалах даної цивільної справи відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №б/н від 12 березня 2008 року.

Крім того, судом встановлено, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 12 березня 2008 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

При цьому судом першої інстанції вірно застосовано правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 щодо того, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливість використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

20 липня 2021 року представник позивача адвокат Щербатюк О.Д. подав заяву про те, що докази на підтвердження витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу, будуть надані до суду у визначений законом строк (а.с.92).

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 липня 2021 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Таким чином, останнім днем строку для подачі доказів на підтвердження витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу є 26 липня 2021 року.

10 серпня 2021 року представник відповідача через засоби поштового зв`язку (трек-номер 851) з пропуском встановленого строку подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення по даній справі щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11350.00 грн. та докази на підтвердження наданих послуг (а.с.100-112). При цьому, представник відповідача не порушував питання про поновлення строку для подачі такої заяви.

Таким чином, колегія суддів вважає, оскільки пропущено строк встановлений у ч.8 ст.141 ЦПК, заяву представника відповідача про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, слід залишити без розгляду.

Суд першої інстанції на вищенаведені обставини уваги не звернув та передчасно дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, зміни мотивувальної рішення суду та скасування додаткого рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 липня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В решті рішення суду від 20 липня 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2021 року скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката ЩЕРБАТЮКА Олега Дмитровича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 29 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді