ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9105/21 Справа № 204/2485/21 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Заворотного К.Я.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири у частині покупця, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири у частині покупця та визнання покупцем нерухомого майна, який уточнений ним із залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_5 з вимогами про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу у частині покупця з переведенням права покупця на ОСОБА_1 (а.с. 1-4, 21,22).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 28 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 4 договору ринкова вартість об`єкту складає 195723 грн. Вказує, що спірне домоволодіння було придбано за кошти позивача та для позивача, а оформлене на відповідача, оскільки позивач не міг оформити нерухомість на своє ім`я, що між сторонами існувала усна домовленість, що відповідач буде проживати у будинку. 28 грудня 2012 року до укладення нотаріального договору купівлі-продажу ОСОБА_5 , позивач, відповідач, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зустрілись у спірному домоволодінні, де позивач передав кошти ОСОБА_5 у сумі 30 000 доларів США за купівлю-продаж домоволодіння АДРЕСА_1 , на підтвердження чого ОСОБА_5 надала розписку, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виступили свідками у вказаній розписці. Таким чином, позивач стверджує, що саме він здійснив оплату вартості домоволодіння із коштів, що належали йому особисто. У 2012 році позивач здійснив продаж власного автомобіля та маючи певні заощадження здійснив розрахунок з продавцем за спірне домоволодіння. Після купівлі-продажу домоволодіння відповідач заселилась до домоволодіння та проживає у ньому, але кошти, які були потрачені на придбання домоволодіння повернуті не були, відповідач також відмовляється переоформити домоволодіння на позивача посилаючись на те, що на даний час вона не має можливості. Крім того, позивач за свої кошти здійснив ремонт будинку. Відповідач не мала коштів на придбання домоволодіння, оскільки на той час не працювала, мала маленьку дитину та шлюбні відносини з чоловіком були припинені. Відповідач не виконує домовленість між сторонами та добровільно не переоформлює власність на позивача, а тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження із залучення третьою особою у справі ОСОБА_4 (а.с.35,36).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири у частині покупця - відмовлено в повному обсязі (а.с.163-168).

ОСОБА_1 з вищевказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с. 174-176/.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Кононов А.М., скориставшись своїм правом у відповідності до ст. 360 ЦПК України, 19 жовтня 2021 року подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 своїм правом на подання відзиву не скористалися.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог з урахуванням уточнених, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що судом визнано установленою ту обставину, що договір купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений нотаріально, дійсно укладався з метою набуття ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно та дії сторін договору вчинені у відповідності до цивільно-правових відносин з укладання договору купівлі-продажу, без іншої мети задля приховання іншого правочину, з настанням між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені укладеним договору купівлі-продажу, а ініційований позивачем спір виник лише внаслідок подання колишнім чоловіком його доньки ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , позову до ОСОБА_2 на предмет визнання права спільною сумісною власністю спірного домоволодіння, внаслідок чого спірний договір не має ознак удаваності (ст. 235 ЦК України), а тому цей правочин в силу ст. 655 ЦК України не є недійсним в частині покупця, з огляду ще і на те, що матеріальна допомога позивача своїй доньці з купівлі домоволодіння та проведення за його кошти ремонту не змінює правових наслідків укладеного спірного договору, як прихованого іншого правочину з настанням інших прав та обов`язків його сторін.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 15 вересня 2001 року перебувала у шлюбі з третьою особою ОСОБА_4 , який рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2017 року, що набрало законної сили 30 січня 2018 року, розірвано, яким, зокрема, встановлено, що фактично спільне життя між подружжям припинено з 2013 року (а.с.149).

28 грудня 2012 року між третьою особою ОСОБА_5 , яка з укладенням шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_5 , та відповідачем укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшаковою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1273, відповідно до п. 1. якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_2 купила домоволодіння (з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами), що знаходиться в АДРЕСА_1 , та розташовано на земельній ділянці площею 0,0503 га (а.с.7,108,109).

Згідно п. 3 договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року, продаж вчинено за 195723 грн., які ОСОБА_5 одержала від покупця повністю.

Відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу від 28 грудня 2012 року вбачається, що чоловік покупця ОСОБА_4 своєю письмовою заявою, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально, надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю вказаного вище нерухомого майна.

19 жовтня 2016 року відповідач зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5-6,19) та станом на час розгляду справи є власником домоволодіння на підставі спірного правочину(а.с.8, 10-11, 28-34).

Статтями 626, 627 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 203 ЦК України, яка визначає основні критерії чинності правочину, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи та допиту свідків, 28 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 , де продавцем є ОСОБА_5 , покупцем ОСОБА_2 , який підписаний сторонами, з підтвердженням того, що вони однаково розуміють значення, умови договору та їх правові наслідки, заперечень щодо умов не мають, що посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу. У зв`язку з чим, підписання оспорюваного договору стало результатом досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема, в частині покупця, та засвідчило згоду всіх сторін правочину на виникнення взаємних прав та обов`язків відповідно до умов договору купівлі-продажу.

Таким чином, справжня внутрішня воля сторін станом на момент укладання договору купівлі-продажу полягала у бажанні сторін укласти саме договір купівлі-продажу, та проявилась зовні у підписанні ними відповідного договору, що було засвідчено нотаріусом у відповідності до норм цивільного законодавства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Зазначені висновки закріплені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц.

Судом першої інстанції вірно встановлена та обставина, що позивач, пред`являючи цей позов до відповідача, яка є його донькою та зацікавлена у задоволенні цих позовних вимог, має на меті уникнути задоволення судом позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 її колишнім чоловіком про визнання спірного домоволодіння спільним майном подружжя, чому судом першої інстанції вірно надано оцінку як умисні дії позивача як недобросовісні, спрямовані на порушення права третіх осіб на задоволення їх вимог в іншій цивільній справі, стороною в якій є відповідач, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, за висновками закріпленими у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц.

Суд виходив з того, що неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підстави та умови надання захисту судом, з огляду також на відсутність ознак удаваного правочину, в силу ст. 235 ЦК України.

Узагальнюючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його недоведеності, оскільки вірно з`ясував та зазначив у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду, без розгляду заяви представника третьої особи про застосування строку позовної давності, що узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

Доводи апеляційної скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров