Справа № 454/2367/20 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1320/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Шахта Надія» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 грудня 2020 року в складі судді Фарини Л.Ю. в справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Шахта Надія» про стягнення середнього заробітку за час затримки невиплачених грошових коштів при звільнення та відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Шахта Надія» про стягнення середнього заробітку за час затримки невиплачених грошових коштів при звільнення та відшкодування моральної шкоди, просив стягнути з відповідача 145137,77 грн. заборгованості по заробітній платі невиплаченій при звільненні без відрахування податків та зборів, середній заробіток за весь період затримки розрахунку та 10000 грн. моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовував тим, що з 14.01.2020 по 26.06.2020 знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «Шахта Надія», що підтверджується записами у трудовій книжці серія НОМЕР_1 .

26.06.2020 звільнений за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України, згідно наказу №126-к від 26.06.2020.

Вказаним наказом також передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку, однак при звільненні із ним не було проведеного повного розрахунку, заборгованість з виплати заробітної плати становила 145 137,77 грн.

Внаслідок затримки виплати заробітної плати відчував себе вкрай принижено, зазнав моральних страждань. Стверджує, що після звільнення з підприємства у нього немає можливості утримувати себе та свою смію, яка складається з дружини та неповнолітньої дитини, оскільки пенсії йому ще не призначено та не виплачується, а кошти які він заробив відповідач не виплачує, що призводить до скрутного матеріального становища та моральних страждань, які полягають у невиконанні своїх прямих батьківських обов`язків в утриманні сім`ї та дітей як в матеріальному такі в моральному плані, що приводить до постійних конфліктів у сім`ї через брак коштів на існування.

Вважає, що розмір моральної шкоди завданий бездіяльністю відповідача становить 10000 грн. Зазначені суми позивач просив стягнути з відповідача в примусовому порядку.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 07.12.2020 задоволено клопотання представника позивача, заявлену позовну вимогу про стягнення про стягнення з ПрАТ «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі в сумі 145 137,77грн залишено без розгляду.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 07 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 113 601 (сто тринадцять тисяч шістсот одну) грн. 16 коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 1000 (одна тисяча) грн.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в дохід держави 840 (вісімсот сорок)грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ПрАТ «Шахта Надія», з рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального права, неповним зясуванням обставин справи, без надання належної оцінки матеріалам справи.

Стверджує, що судом першої інстанції обчислено період затримки розрахунку при звільнення з 26.06.2020 (день звільнення) по 22.10.2020 (день виплати заборгованості), що у сукупності становить 82 робочі дні.

Поряд з цим, при обчисленні кількості днів прострочки не враховано ст. 241 КЗпП України за якою, якщо строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня наступного після того дня, з якого починається строк.

Вважає, що кількість днів прострочки становить 81, що потягнуло неправильне обчислення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Звертає увагу на те, що суд не дотримався принципу пропорційності при ухваленні оскаржуваного рішення, оскільки на час винесення рішення заборгованість перед позивачем по заробітній платі була відсутня, тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є явно завищеним і неспівмірним.

Стверджує, що майновий тягар відповідних виплат унеможливлює виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам.

Суд не врахував, що заборгованість відповідача перед працівниками шахти на час подання відзиву на позовну заяву становила 16975590,40 грн., при цьому заборгованість перед позивачем була виплачена.

Вважає, що суд не врахував позицію Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 26.06.2019, справа № 761/9584/15, у якій відступлено від висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 27.04.2016, справа № 6-113цс16 та зазначено, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України необхідно враховувати розмір простроченої заборгованості, період затримки та інші обставини, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах.

Таким чином, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримкитпри звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Між інтересами працівників та роботодавця має бути дотриманий розумний баланс, при цьому суд першої інстанції не взяв до уваги те, що працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця мають бути також враховані.

Окремо зазначає, що суд безпідставно виніс рішення про стягнення моральної шкоди, оскільки наявність такої не визначена прямим наслідком несвоєчасної виплати заробітної плати та не випливає з чинного законодавства.

Стверджує, що суд не врахував роз`яснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та не зясував у чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю така заподіяна, чим підтверджується відповідний факт.

Більше того, позивач не зазначив з чого він виходив при оцінці моральної шкоди, не надав жодних доказів чи розрахунків, які б підтверджували розмір моральної шкоди.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відмовити в позовних вимогах в частині стягнення моральної шкоди.

09.09.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі оскаржуване рішення.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог місцевий суд виходив з того, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності, тому доводи в частині форс-мажорних обставин та відсутності коштів, не може виключати відповідальності відповідача.

В цьому контексті суд першої станції врахував рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року, справа № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу.

Разом з цим, відповідач не спростував факту проведення розрахунку з позивачем з 26.06.2020 (день звільнення позивача) по 22.10.2020.

Крім цього, відповідачем не надано доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, який звільнився за угодою сторін та не має інших джерел доходу, ніж заробітна плата, а згідно долучених копій відповідного свідоцтва, одружений та виховує неповнолітню дитину.

Також суд врахував, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах, тому відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення.

Погодившись із наданим стороною відповідача розрахунком, згідно якого заробітна плата позивача за квітень-травень 2020 року сукупно становила 62 342 грн., а ним було відпрацьовано 45 днів, врахував, що середньоденна заробітна плата становить 1385,38 грн., відтак не взявши до уваги наданий позивачем розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки такий неправильно обчислений, суд стягнув середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 113 601, 16 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд врахував глибину, тривалість, характер моральних страждань позивача, настання у зв`язку з цим негативних змін у його житті, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди складає 1000,00 грн., які підлягають стягненню на його користь з відповідача.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише відповідачем та виключно в частині обчислення періоду затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності та керуючись ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 14.01.2020 працював з повним робочим днем на ПрАТ «Шахта «Надія», що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 7-9).

26.06.2020 ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку (а.с. 32).

15.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Шахта «Надія» з проханням провести повний розрахунок при звільненні. З запитом з приводу наявної забезргованості у його довірителя звернувся і адвокат Радик Б.А. (а.с. 11-12).

Згідно довідки ПрАТ «Шахта «Надія» № 15/1878 від 24.11.2020, заборгованість по заробітної плати станом на 24.11.2020 відсутня (а.с. 32).

За довідкою ПрАТ «Шахта «Надія» від 26.11.2020 у товариства наявна заборгованість перед її працівниками по заробітній платі у розмірі 16 975 590,00 грн. (а.с. 33).

Кредиторська заборгованість ПрАТ «Шахта «Надія» перед ПрАТ «Львівобленерго» за спожиту електроенергію станом на 26.11.2020 становить 13 603 177,10 грн. (а.с. 34).

Зазначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Звертаючись із позовними вимогами у даній справі позивач ОСОБА_1 свої доводи фактично зводить до того, що при звільненні із ним не було проведеного повного розрахунку, відтак внаслідок затримки виплат йому завдано моральних страждань, які оцінював у 10000 грн., просив стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Заперечуючи позовні вимоги, а також не погоджуючись з оскаржуваним рішенням сторона відповідача зазначає про відсутність заборгованості перед позивачем, не погоджується із стягнутим розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такий є неспівмірним, а також з погляду порядку обчислення періоду затримки розрахунку при звільненні, вважає, що відсутні підстави для стягнення і моральної шкоди через не доведення та неналежне обґрунтування такої.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституція України).

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч. 2 ст. 116).

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, які йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, наступає передбачена статтею 117 ЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

У зазначеній нормі також відсутнє будь-яке посилання на те, що така санкція стосується лише заробітної плати чи іншого нарахування, що входить до системи оплати праці. Така санкція застосовується у випадку невиплати будь-якої належної працівнику суми у день звільнення.

Під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Так, сторонами визнається, що заборгованість перед ОСОБА_1 на час звільнення становила 145 137,77 грн., однак така виплачена у повному обсязі 22.10.2020.

Враховуючи наведене, невиплачена у день звільнення, зокрема компенсація за невикористану відпустку, є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не були виплачені належні йому суми при звільненні у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, прийшов правильного висновку про наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно наданого стороною відповідача розрахунку, заробітна плата позивача за квітень-травень 2020 року сукупно становила 62 342 грн., а відпрацьовано позивачем було 45 днів, відтак середньоденна заробітна плата дійсно становить 1385,38 грн. (а.с. 31).

Разом з цим, колегія суддів не погоджується із визначеним судом першої інстанції періодом затримки розрахунку при звільненні, що на переконання колегії суддів, мало наслідком помилковий розрахунок середнього заробітку за весь час затримки та свідчить про необхідність зміни оскаржуваного рішення в цій частині.

Відповідно до ст. 241-1 КЗпП України, строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Таким чином, оскільки позивач згідно наказу 126-к від 26.06.2020 звільнений 26.06.2020, працівник фактично вважається звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення, тобто з 27 червня 2020.

Зазначене підтверджується і п. 2.26 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» від 29.07.1993 № 58, в якій прямо вказано, що «днем звільнення вважається останній день роботи».

Таким чином, 26.06.2020 є останнім днем роботи ОСОБА_1 , а отже і днем звільнення та днем видачі трудової книжки, проведення розрахунку, і лише з наступного дня може обчислюватися строк затримки розрахунку з працівником при звільненні.

Враховуючи наведене, колегія суддів знаходить підставними доводи апеляційної скарги в частині кількості днів прострочки повного розрахунку з позивачем та погоджується з тим, що такий становить 81 робочий день, що залишилося поза увагою суду пешої інстанції та свідчить про необхідність зміни оскаржуваного рішення у цій частині.

Зокрема, враховуючи середньоденну заробітну плату в розмірі 1385,38 грн., період затримки розрахунку при звільненні 81 робочий день (з 27.06.2020 по 22.10.2020), середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 112215,8 грн.

В свою чергу, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

У вказаній постанові, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Тому, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Натомість, зменшуючи суму середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні з 419 005,39 грн до 11 000,00 грн., Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні, 3 443,88 грн, яка встановлена судами попередніх інстанцій, є більш ніж у сто разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, тому врахувавши очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 11 000,00 грн., таким чином встановивши її у трикратному розмірі більшою ніж розмір заборгованості.

Як зазначалося вище, станом на час подання позову у відповідача була наявна заборгованість перед позивачем у розмірі 145 137,77 грн., яка станом на 22.10.2020 виплачена позивачу у повному обсязі.

Встановивши, що розрахунок з позивачем не проведений у визначений час, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач має нести відповідальність за триваюче правопорушення, передбачене статтею 117 КЗпП України.

Змінюючи оскаржуване рішення та дійшовши висновку про наявність правових підстав для стягнення у користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів стягує середній заробіток у розмірі 112215,8 грн., який є меншим від заборгованість з виплати заробітної плати, яка була виплачена позивачу вже під час розгляду даної справи.

Заперечуючи позовні вимоги, як підставу для обґрунтування відповідних доводів, сторона відповідача, зокрема зазначає про загальну заборгованість ПрАТ «Шахта Надія» перед працівниками, за спожиту електроенергію, тощо.

Поряд з цим, колегія суддів взертає увагу на те, що право на працю особи, а також плата за таку, не може бути поставлена в залежність від прав чи заборгованості роботодавця перед іншими працівниками, тому відповідні доводи апеляційний суд відкидає, як безпідставні та такі, що прямо суперечать закону.

Таким чином, суд ураховує усі обставини справи для забезпечення захисту права позивача на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, справедливий та розумний баланс між інтересами працівника і роботодавця, оскільки стягнута в судовому порядку сума не перевищує суму заборгованість з виплати заробітної плати.

В свою чергу, статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зважаючи на те, що в судовому порядку встановлено, що відповідач порушив трудові права позивача провів розрахунок з позивачем з порушенням вимог закону, чим заподіяв йому моральних страждань, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, з врахуванням десятирічної роботи у відповідача, його сімейного статусу, при цьому, розмір такої визначений судом першої інстанції в сумі 1000 грн. відповідає засадам розумності та справедливості та є еквівалентним завданим моральним стражданням.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, правильно встановивши характер та суть спірних правовідносин, суд першої інстанції, неправильно застосувавши період затримки розрахунку відповідача перед позивачем, прийшов хибного висновку про розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, що свідчить про часткову підставність доводів апеляційної скарги та необхідність зміни оскаржуваного рішення в цій частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, що не має наслідком перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахта Надія» задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 грудня 2020 року в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що складає 113 601 (сто тринадцять тисяч шістсот одну) грн. 16 коп. змінити, зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до 112 215 (сто дванадцять тисяч двісті п`ятнадцять) гривень 80 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 листопада 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк