ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8533/21 Справа № 191/2298/21 Суддя у 1-й інстанції - Твердохліб А.В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів- Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Соломці М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 01 липня 2008 року до 21 квітня 2018 року з відповідачем у справі перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу вонипридбали житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки 668 кв.м, який був оформлений на відповідача.

Посилаючись на збільшення вартості спірного нерухомого майна, внаслідок покращення, здійснення нею ремонтних робіт, підтриманні будинку у належному стані, придбання будівельних матеріалів, які проводилось нею особисто, вважала, що її вклад в будинок та його стан є більш суттєвим, ніж сам факт його придбання.

З урахуванням викладеного, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 60% частини вказаного житлового будинку.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, посилаючись на те, що дійсно з 01 липня 2008 року по 21 березня 2018 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . На момент укладення шлюбу, йому належало на праві власності домоволодіння АДРЕСА_2 .

З метою покращення своїх особистих умов, перебуваючи на той час у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , яка працювала прибиральницею, він вирішив продати вказане житло, і 17 липня 2009 року отримав аванс за нього. За грошові кошти авансу він передав завдаток за домоволодіння АДРЕСА_1 .

22 серпня 2009 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б., зареєстрованого в реєстрі, він продав належний йому будинок АДРЕСА_2 за ціною 128 661 грн.

04 вересня 2009 року, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ситник О.В., він придбав житловий будинок з відповідними надвірними прибудовами та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 90 340 грн. Зазначає, що різницю між ціною продажу будинку у м. Дніпропетровськ та між ціною покупки будинку у м. Синельникове, витратив на переїзд та на облаштування придбаного ним будинку.

Вважає, що будинок АДРЕСА_1 придбано за особисті кошти та є його особистою приватною власністю, а земельна ділянка, на якій він розташований, набута ним в порядку приватизації із земель державного фонду.

Враховуючи викладне, просив визнати житловий будинок з відповідними надвірними прибудовами та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано житловий будинок з відповідними надвірними побудовами та спорудами АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці розміром 668 кв.м., придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ситник О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1046, особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач за первісним позовом не довела того, що вартість спірного нерухомого майна, набутого ОСОБА_2 під шлюбу з нею, істотно збільшилася саме у результаті її трудової та грошової участі у здійсненні його переобладнання та проведення ремонтних робіт під час шлюбу, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання майна об єктом спільної сумісної власності, у зв`язку із недоведеністю, натомість зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню, як належним чином обґрунтований у визначений законом спосіб.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісних позовних вимог, визнавши спільною сумісною власністю подружжя спірний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що майже одразу після придюання будинку, чоловік не проживав з нею у спірному будинку, який був у аварійному стані. Власними силами поступово проводила ремонтні роботи та реконструкцію, яка істотно вплинула на ринкову вартість будинку.

Крім того, суд першої інстанції визнав доведеним те, що саме відповідач здійснив ремонт без одного письмового доказу на придбання матеріалів, але знівелював покази свідків на стороні позивача та свідомо не взяв до уваги письмові докази позивача, так само як і наявність у позивача документів на придбання будівельних матеріалів, що може свідчити лише про факт здійснення будівельних робіт. Враховуючи, що спірне домоволодіння є єдиним місцем проживання позивача будівельні матеріали могли бути витрачені лише на його ремонт.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 01 липня 2008 року, (а.с.6), який розірвано рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2018 року (а.с.7).

20 серпня 2009 року ОСОБА_2 продав за договором купівлі-продажу житловий будинок АДРЕСА_2 , за ціною 128 661 грн., належний йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 43).

04 вересня 2009 року ОСОБА_2 придбав на підставі договору купівлі-продажу, за ціною 90 340 грн., житловий будинок з відповідними надвірними побудовами та спорудами за АДРЕСА_1 (а.с.44).

Суд першої інстанції встановив, що з наявних у справі доказів не підтверджується не тільки факт грошових затрат колишньої дружини, а й факт трудових затрат, коли вона могла б вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна. Однак, як зробив висновок суд першої інстанції, такі обставини позивачкою не доведені. Разом з тим, суд першої інстанції вважав доведеним, що всі поліпшення у житловому будинку вчинені за рахунок коштів власника майна. Саме тому не вбачав підстав для визнання особистого майна спільним майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18) вказано, що:

«у статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном».

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги.

Суд першої інстанції встановив, що жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування збільшення вартості спірного будинку внаслідок праці позивача та вкладення коштів надано не було.

Враховуючи конкретні обставини по справі та аналізуючи норми чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було залишено поза увагою той факт, що майже одразу після придбання житлового будинку, чоловік не проживав з нею у спірному будинку, який був у аварійному стані, внаслідок чого власними силами поступово робила ремонтні роботи та реконструкцію, яка в результаті істотно вплинула на ринкову ціну будинку, не заслуговують на увагу, оскільки правильності висновків суду не спростовують, не проживання ОСОБА_2 в спірному домоволодінні не свідчить про втрату ним інтересу до своєї власності.

Крім того, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у справі №214/6174/15-ц провадження № 14-114цс20, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції визнав доведеним те, що саме відповідач здійснив ремонт без одного письмового доказу на придбання матеріалів, та свідомо не взяв до уваги письмові докази позивача, так само як і наявність у позивача документів на придбання будівельних матеріалів, що може свідчити лише про факт здійснення будівельних робіт, не заслуговують на увагу суду, оскільки зводяться до особистого тлумачення відповідачем норм чинного законодавства через призму власних інтересів.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне домоволодіння є єдиним місцем проживання позивача, будівельні матеріали могли бути витрачені лише на його ремонт, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки зазначені обставини справи були предметом судового розгляду у суді першої інстанції, отримали відповідну правову оцінку та повторного правового аналізу не потребують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, право на оцінку яких має лише суд відповідно до вимог ст.89 ЦПК України.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, тому рішення суду підлягає залишенню без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2021 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова