ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/787/19 Номер провадження 22-ц/814/266/21Головуючий у 1-й інстанції Афанасьєва Ю. О. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Одринської Т.В., Карпушина Г.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2020 року (повний текст рішення складено 20 листопада 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства (далі - АТ) «Державний ощадний банк України» про стягнення грошових коштів.

Просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно використані грошові кошти з його рахунку № НОМЕР_1 в сумі 20000,00 грн та з рахунку № НОМЕР_2 в сумі 5147,00 грн, судові витрати, а саме: за надання правової допомоги в сумі 10000,00 грн та сплату судового збору в сумі 768,60 грн, за послуги банку 10 грн, пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня подання позовної заяви - 348,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до заяви про приєднання №80601917/231118 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної карти) від 23 листопада 2018 року йому була видана картка № НОМЕР_1 , на яку підприємство, з яким він знаходиться у трудових відносинах, перераховувало заробітну плату.

04 лютого 2019 року біля 17:27 год. на номер мобільного телефону позивача НОМЕР_3 поступив телефонний дзвінок з номера телефону НОМЕР_4 , після чого зник зв`язок з телефонним номером НОМЕР_4 . У позивача відразу виникла підозра про незаконні дії щодо його банківських карток, тому він відразу звернувся на гарячу лінію Ощадбанку і подав заяву на блокування карток № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 .

Через телефонний зв`язок оператор Ощадбанку 04 лютого 2019 року близько 21:30 год. повідомив інформацію, що було знято грошові кошти з карток, а саме: № НОМЕР_1 у сумі 20000,00 грн - заробітна плата (04.02.2019 біля 17:47), № НОМЕР_2 у сумі 5000,00 грн - кредитні кошти (04.02.2019 біля 17:47).

Позивач наголошував, що він номер картки, пін-код, код, вміщений на звороті картки та будь-яку інформацію щодо картки та власного рахунку ніколи нікому не повідомляв.

На заяву позивача до банку про повернення грошових коштів, які були незаконно списані, останній надав відповідь про відсутність підстав для повернення грошових коштів та рекомендував звернутись до правоохоронних органів, що згодом і було зроблено позивачем.

У зв`язку з тим, що з його кредитної картки були незаконно списані й кредитні кошти в розмірі 5000 грн він був змушений погасити кредит в розмірі 5147,00 грн, з яких 147,00 грн - відсотки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України» про стягнення грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 25000,00 грн; пеню в сумі 348,00 грн, а всього 25348,00 грн.

Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн, а також судовий збір в сумі 763,94 грн, а всього 3763,94 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що банком не надано доказів на підтвердження сприяння позивачем незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що банк, на якого покладається тягар доказування у даній справі, не спростував доводи позовної заяви, що є підставою для стягнення з банку на його користь як незаконно списаних з його рахунків грошових коштів, так і стягнення з банку пені на користь позивача у розмірі 0,1% від суми переказу, що передбачено пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Що ж стосується стягнення з відповідача сплачених позивачем відсотків за кредитом, то ця вимога не підлягає задоволення у зв`язку з відсутністю доказів такого обов`язку позивача по сплаті відсотків, вимоги відповідача про його сплату, період нарахування відсотків, розмір відсоткової ставки та інше, що входить до предмету доказування по даній вимозі та має правове значення для її вирішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Апеляційну скаргу подало АТ «Державний ощадний банк України», в якій просить скасувати рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що 23 листопада 2018 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) №80601917/231118. Підписанням даної заяви, клієнт беззастережно приєднується до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, розміщеного на офіційному сайті АТ «Ощадбанк» (http://www.oschadbank.ua/ua/).

Відповідно до норм вищевказаного договору, ризики і відповідальність щодо несанкціонованого використання логіна, пароля, карткового пароля, за наслідки операцій, здійснених у дистанційному банківському обслуговуванні, технічного перехоплення інформації, направленої на номер мобільного телефону клієнта, несе виключно клієнт, тобто позивач у справі.

Також відповідач, посилаючись на норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», зазначає те, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

В апеляційній скарзі також зазначено, що банк не може нести відповідальність за номер мобільного телефону позивача (його блокування та перевипуск нової SIM-карти з тим же номером), який він вказує в банку як свій фінансовий номер.

Доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу

Позивач - ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому прохає суд апеляційну скаргу АТ « Державний ощадний банк України» залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Також позивач прохає стягнути на його користь з відповідача судові витрати, а саме за надання правничої допомоги у сумі 5000,00 грн.

Для підтвердження своєї позиції позивач зазначає, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який набрав чинності 30 липня 2018 року є складовою частиною укладеного між сторонами договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, адже позивач не був ознайомлений з цим договором, про що свідчить відсутність його підпису. Також ОСОБА_1 наголошує, що відповідно до норм законодавства, саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати цей обов`язок на споживача послуг.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Щодо розгляду справи без виклику сторін

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 25147,00 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7, статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 23 листопада 2018 року позивачем до банку ПАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк», було подано заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) №80601917/231118, на підставі якої йому було відкрито поточний рахунок в гривні України, на умовах тарифного пакету «Мій Комфорт» (а.с.13, т.1).

Крім того, 23 листопада 2018 року позивачем до банку було подано заяву на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) на суму 5000,00 грн (а.с.13-14, т.1).

Судом першої інстанції також обґрунтовано встановлено, що 04 лютого 2019 року близько 17:27 год. на мобільний номер позивача НОМЕР_3 надійшов телефонний дзвінок з номера телефону НОМЕР_4 , після якого його телефон припинив працювати.

О 21:31 год. номер мобільного телефону позивача було заблоковано ( а.с. 214, т.1).

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що о 21:40 год. позивач зателефонував з мобільного номеру телефону НОМЕР_5 до контакт-центру банку із запитом на блокування картки у зв`язку з блокуванням сім-картки та в цей же час він дізнався про те, що відбулись операції із переведення грошових коштів з його карток.

21 лютого 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про повернення йому грошових коштів, які були незаконно списані 04 лютого 2019 року з рахунків: по картці № НОМЕР_2 (кредитна картка) - 5000,00 грн; по картці № НОМЕР_1 (зарплатна картка) - 20000,00 грн (а.с. 10-12, т.1).

З відповіді банку на вказане звернення ОСОБА_1 вбачається, що вказані операції із переведення коштів з картки позивача були проведені з використанням Інтернет ресурсу «Web банкінг» з використанням усіх необхідних реквізитів платіжної картки банку з правильним введенням паролів (пін-кодів для одноразової операції в мережі Інтернет», які були відомі лише клієнту та були направлені на номер мобільного телефону. Через що вважають, що реквізити платіжних карток, СVС2 пароль та паролі (пін-кодів для одноразової операції в мережі Інтернет), стали відомі третій особі (а.с.15, т.1).

05 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Новосанжарського ВП ГУНП в Полтавській області із заявою про викрадення коштів з особового рахунку відкритого в АТ «Ощадбанк» в загальній сумі 25000,00 грн, відомості за якою були внесені до ЄРДР за № 0000054, за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 185 КК України (а.с. 16, т.1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відносини, які виникли між сторонами по справі регулюються положеннями статтей 634, 1054, 1055, 1056-1, 1066, 1068-1073 ЦК України, Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705. Крім того, на дані правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Слід відмітити, що відповідач у своїй апеляційній скарзі посилався на положення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, де у Розділі ІХ передбачена відповідальність клієнта і банку. Однак, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме додані до відзиву відповідачем умови розумів позивач, ознайомився і погодився з ними, укладаючи із банком договір банківського обслуговування за допомогою підписання заяви про приєднання.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому посилання відповідача на норми, що містяться у Договорі комплексного банківського обслуговування фізичних осіб є безпідставними.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідальність банків при здійсненні переказу передбачена у пунктах 32.1, 32.7 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» де зазначено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання.

Цим же законом передбачено, що користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноваження ( пункт 14.12. статті 14)

Згідно до частин сьомої, восьмої, дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН -коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності (Постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 214/2867/18).

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. У разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення коштів не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено, що відповідач не надав докази щодо того, що ОСОБА_1 було вчинено дії чи бездіяльність, які сприяли б втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції, що є підставою для покладення на позивача відповідальності за вчинені операції по рахунках.

Разом з тим, у матеріалах справи міститься інформація про те, що ОСОБА_1 , після отриманого телефонного дзвінка на свій номер телефону о 17:27 год. 04 лютого 2019 року, виявивши, що його сім-карта заблокована, перебуваючи в цей час на робочому місці, намагався зв`язатися з банком. О 21:40 год. в той же день, він звернувся до контакт-центру відповідача із запитом на блокування карт, у зв`язку з блокуванням сім карти, під час чого і дізнався про зняття грошових коштів з карток, а саме: № НОМЕР_1 у сумі 20000,00 грн - заробітна плата, № НОМЕР_2 у сумі 5000,00 грн - кредитні кошти. Під час розмови з оператором контакт-центру банку позивач наголошував на тому, що він не розголошував жодні дані невідомим особам.

З виписки по картковому рахунку позивача вбачається, що 04 лютого 2019 року були здійснені три транзакції - перекази коштів через UKR KYIV WEB Banking (а.с.228-230, т.1). Процесинговий центр департаменту електронної комерції та платіжних засобів АТ «Державний ощадний банк України» повідомив про те, що ОСОБА_1 був зареєстрований в системі «Ощад 24/7» 04.02.2019, тобто в день здійснення вказаних операції (а.с. 210, т.1).

В цей же день - 04.02.2019 о 17:30 год., за інформацією ПрАТ «ВФ Україна», було змінено сім карту абонентського номера НОМЕР_6 , а о 21:31 год. здійснено блокування сім картки (а.с.214, т.1). Судом першої інстанції було встановлено, що блокування здійснено за зверненням позивача до ПрАТ «ВФ Україна», після чого він звернувся до контакт центру Ощадбанку.

У постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 712/9107/18 зазначено, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Отже, відповідачем до суду апеляційної інстанції не надано нових доказів, а матеріали справи не містять таких доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні апеляційної скарги АТ «Державний ощадний банк України», а рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2020 року- залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, здійснених судом першої інстанції.

Разом з тим, позивачем разом з відзивом на апеляційну скаргу заявлено клопотання про стягнення з АТ «Державний ощадний банк України» на його користь судових витрат, а саме за надання правничої допомоги у сумі 5000 грн. На підтвердження понесених витрат позивачем надано договір №62 про надання правничої допомоги по цивільній справі №542/787/19 від 30 грудня 2020 року; акт виконаних робіт по цивільній справі №542/787/19 відповідно до договору №62 від 30.12.2020 про надання правової допомоги від 30.12.2020; квитанцію №62 про оплату гонорару на суму 5000 грн; ордер на надання правової допомоги №312033.

Жодних заперечень, щодо заявленої позивачем суми АТ «Державний ощадний банк України» не надало.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц про наступне.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статтей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року по справі № 596/2305/18-ц зазначено, що відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що клопотання ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат, а саме за надання правничої допомоги підлягає задоволенню у повному обсязі, тому з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 5000,00 грн.

Керуючись статтями 374, 375, 382ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - залишити без задоволення.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12 листопада 2020 року - залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

Г.Л. Карпушин