Дата документу 29.01.2021 Справа № 317/181/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/460/21 Головуючий у 1-й інстанції: Ачкасов О.М.
Є.У.№ 317/181/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України про визнання протиправним, скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді,

за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України про визнання протиправним, скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді.

Зазначала, що з 19.04.2016 по 14.12.2018 працювала в Інституті олійних культур Національної академії аграрних наук України на посаді старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції. Наказом № 03-05/102к від 14.12.2018 її звільнено з роботи на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок змін істотних умов праці. Вважає, що розрівняння трудового договору відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки фактично організація виробництва і праці не змінювались, вона не відмовлялася від продовження роботи в інших умовах, про конкретні зміни істотних умов праці роботодавець її не повідомляв, відповідні розпорядчі документи до її відома не доводив. Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати протиправними та скасувати наказ від 14.12.2018 №03-05/102к в частині звільнення її з посади старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції та поновити її на раніше займаній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4 158,72 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині її поновлення на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2020 року відмовлено у задоволені позову.

Судове рішення мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. В установі мала місце оптимізація штатної структури із розформуванням сектору імунітету та захисту рослин, про що працівник була повідомлена за два місяці, від продовження роботи в інших умовах праці остання відмовилася, подала заяву про розірвання трудового за ст. 36 п.6 КЗпП України.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. На думку позивачки , наказ від 04.10.2018, з яким її було ознайомлено за два місці до звільнення, не несе за собою жодних правових наслідків. Переведення на іншу посаду не є зміною істотних умов праці у розумінні ст.32 КЗпП України. Окрім цього, позивачка вказує на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тим доводам, що позивача не було повідомлено та роз`яснено в чому саме полягає зміна умов праці, не надані посадові інструкції запропонованої посади. Хоча сектор, в якому працювала позивач, було розформовано, її посада залишилася, отже відповідач безпідставно та протизаконно звільнив її із займаної посади.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу Інститут олійних культур Національної академії аграрних наук України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, оскільки позивачка вдається до перекручування обставин справи та висновків викладених судом в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, звільнення позивачки відбулося із дотриманням норм трудового законодавства, остання відмовилася від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, про що написала відповідну заяву, а отже її обґрунтовано звільнено з підстав, визначених ст.36 п.6 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Згідно ч.ч. 3,4 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Важливо зазначити, що вказаний перелік змін в організації виробництва не є вичерпним.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 11.03.2004 працювала в Інституті олійних культур Національної академії наук України на різних посадах, у тому числі з 19.04.2016 старшим науковим співробітником сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції (а.с.9).

Інститут олійних культур Національної академії аграрних наук України є державною, бюджетною, неприбутковою, науковою установою, перебуває у віданні Національної академії аграрних наук України як органу управління державним майном (п.2,4 Статуту Інституту, а.с.37-51).

Управління науковою установою здійснює директор, який вирішує питання діяльності Наукової установи відповідно до статутних завдань; затверджує положення про структурні підрозділи і визначає функціональні обов`язки працівників; самостійно визначає організаційну структуру управління і розробляє штатний розпис установи з урахуванням умов та фонду заробітної плати (п. 52 Статуту Інституту, а.с.44-45).

Вчена рада Наукової установи є колегіальним органом управління установою і науково-технічною діяльністю установи, який виконує консультативно-дорадчі функції.

До виключної компетенції Вченої ради Наукової установи належать питання щодо удосконалення та розвитку структури Наукової установи (п. 59 п.п.4 Статуту Інституту, а.с. 48).

Постановою Президії НААН України від 18 червня 2014 року «Про Кваліфікаційні вимоги до посад керівних, наукових працівників та фахівців наукових підрозділів наукових установ НААН та Кваліфікаційні характеристики посад керівних та наукових працівників наукових установ НААН» визначено, що однією із кваліфікаційних вимог до молодшого наукового співробітника сектору, що входить до складу структурних підрозділів інституту, є наявність наукового ступеня кандидата наук та наявність наукових праць (а.с.68-70).

У червні 2018 року Національною академією аграрних наук України здійснено комплексну перевірку наукової та фінансово-господарської діяльності Інституту олійних культур за період 2013-2017р.р. За результатами перевірки визнано за доцільне подальше удосконалення структурного штатного розкладу і приведення його у відповідність до нормативів Законів України та постанов Президії НААН (а.с.64-67).

Службовою запискою від 31 серпня 2018 року завідуючий відділу селекції ОСОБА_3 , (до якого входить сектор імунітету та захисту рослин,) молодшим науковим співробітником якого була позивач ОСОБА_1 , запропонував оптимізувати структури відділу селекції інституту, сектор імунітету та захисту рослин розформувати, а його співробітників за науковими тематиками перевести до лабораторії селекції міжлінійних гібридів соняшника. Серед підстав для цього завідуючий відділом селекції зазначає недостатність коштів для забезпечення витрат на даний підрозділ та відсутність у керівника підрозділу наукового ступеня (а.с.71-72).

Рішенням Вченої Ради Інституту олійних культур від 26 вересня 2018 (протокол №15) прийнято рішення співробітників сектору імунітету та захисту рослин перевести до лабораторії селекції міжлінійних гібридів соняшника (а.с.73).

На підставі наведених вище документів директором Інституту олійних культур НААН України 04 жовтня 2018 року було видано Наказ № 03-05/83к «Про оптимізацію штатної структури Інституту олійних культур Національної академії олійних культур України» (а.с.75-77).

Пунктами 1, 3 Наказу № 03-05/83к передбачено розформування сектору імунітету та захисту рослин з 17 грудня 2018 року та переведення ОСОБА_1 , старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин, за її згодою, на посаду старшого наукового співробітника лабораторії селекції міжлінійних гібридів соняшника з 17 грудня 2018 року (а.с.76).

Врахувавши вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в Інституті відбулися зміни в організації виробництва і праці, які полягали у ліквідації сектору імунітету та захисту рослин та переведенні працівників цього підрозділу до іншого структурного підрозділу. Такі зміни в організації виробництва не супроводжувалися скороченням штату і чисельності працівників, а полягали в оптимізації виробництва.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про недоведеність змін в організації виробництва є неспроможними, оскільки спростовуються вищевказаними письмовими доказами.

На виконання Наказу № 03-05/83к Інститут вручив ОСОБА_1 письмове повідомлення від 04 жовтня 2018 року «Про переведення на іншу посаду», згідно якому останню було повідомлено про її переведення з посади старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин на посаду старшого наукового співробітника лабораторії селекції між лінійних гібридів соняшника на підставі ст.32 КЗпП України, яке відбудеться 17 грудня 2018 року, з яким ОСОБА_1 ознайомилась 04 жовтня 2018 року (а.с.78).

14 грудня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву директору Інституту олійних культур про звільнення її із займаної посади з 14.12.2018 року за п. 6 ст. 36 КЗпП України та провести всі розрахунки згідно положень ст. 116 КЗпП (а.с.74).

Наказом № 03-05/102к від 14.12.2018 року ОСОБА_1 , старшого наукового співробітника сектору імунітету та захисту рослин відділу селекції, звільнено з займаної посади з 14.12.2018 р. у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці за п. 6 ст. 36 КЗпП України на підставі її заяви (а.с.81).

Установивши, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці з ліквідацією структурного підрозділу, в якому працювала позивачка, і переведенням співробітників до іншого структурного підрозділу, і що позивачка відмовилася від переводу в лабораторію селекції міжлінійних гібридів соняшника, подала заяву про її звільнення за ст.36 п.6 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що розірвання трудового договору відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона не була ознайомлена із розпорядчими документами про зміну істотних умов праці і не відмовлялася від продовження роботи в іншому структурному підрозділі, є також неспроможними, оскільки не відповідають фактичним обставинам і спростовуються вищевказаним письмовим доказам.

Судом першої інстанції встановлено, що з наказом від 08.10.2018 р. №03-05/83к «Про оптимізацію штатної структури Інституту олійних культур Національної академії аграрних наук України» позивачка була ознайомлена 04 жовтня 2018 року. Від продовження роботи на посаді старшого наукового співробітника лабораторії селекції міжлінійних гібридів соняшника позивачка відмовилася, подавши директору Інституту відповідну заяву, в якій просила звільнити її із займаної посади за п.6 си.36 КЗпП України (а.с.79).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що зміна істотних умов праці, про яку позивач була повідомлена за два місяці та від продовження роботи в яких вона відмовилася, відбулася за безспірної її наявності.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність розформування структурного підрозділу, в якому вона працювала, є необґрунтованими.

Згідно положень ст. 64 ГК України, запровадження змін в організації виробництва і умов праці є винятковим правом роботодавця, який може самостійно визначати найбільш вигідні умови здійснення його господарської діяльності. При цьому, працівник має право погодитись або відмовитися від запропонованих змін в організації виробництва та змін істотних умов його праці.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки вона відмовилася від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, а тому наказ №03-05/102к від 14.12.2018 року є законним.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 05.09.2018 року у справі №641/397/17 та на постанову Верховного Суду по цій же справі від 15.01.2020 року є необґрунтоване, оскільки висновки, зроблені Верховним Судом по цій справі з урахуванням того, що по справі №641/397/17 мало місце скорочення штату (чисельності) працівником. Постанови Верховного Суду по справі №641/397/17 не можуть застосовуватись до даної справи, оскільки мають різні фактичні обставини справи.

Крім того, по справі №641/397/17 позивач не подавав заяву про звільнення, як по вказаній справі №317/183/19, а саме: 14 грудня 2019 року позивач надала на ім`я директора ЮК НААН заяву про звільнення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська