ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7603/21 Справа № 208/7630/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року до суду звернувся позивач Акціонерне товариств «ПроКредит Банк» із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості за договором про надання траншу № 1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013 року та договорами поруки № 285527-ДП2 від 23.04.2013 року і № 285539-ДП2 від 23.04.2013 року, ціна позову 507 527 (п`ятсот сім тисяч п`ятсот двадцять сім ) гривень 56 копійок.

В обґрунтування позову банк посилався на те, що 23.04.2013 р. ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 уклали Рамкову угоду №FW1502.452. В межах вказаної Рамкової угоди позивач уклад в ОСОБА_1 два договори про надання траншу: -№1502.43206/ FW1502.452 від 24.07.2013р.; -№1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р. Згідно п. 2 ст. 2 вказаних договорів про надання траншу строк користування траншами становить 24 місяці. Тобто, були встановлені наступні строки виконання основних зобов`язань позичальника ОСОБА_1 : -за договором №1502.43206/ FW1502.452 від 24.07.2013р. - до 24.07.2015р.; -за договором №1502.43680/ FW1502.452 від 26.11.2013р. - до 26.11.2015р. Як вбачається з матеріалів справи 23.04.2013р. між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 були укладені з кожним окремо договори поруки відповідно №285539-ДП2 та №285527-ДП2 відповідно.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року позов Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ПроКредит банк» заборгованість за договором про надання траншу № 1502.43206/FW1502/452 від 24.07.2013 року, який є невід`ємною частиною Рамкової угоди № FW1502/452 від 23.04.2013 року заборгованість у розмірі - 58 346 (п`ятдесят вісім тисяч триста сорок шість) гривень 90 копійок, яка складається: -заборгованість за тілом - 55 956 (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень 80 копійок, -сума пені - 2 390 (дві тисячі триста дев`яносто) гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерне товариство «ПроКредит банк» судовий збір у розмірі - 590 (п`ятсот дев`яносто) гривень 77 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду АТ «ПроКредит Банк» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду - скасувати, виходячи з наступних підстав.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_1 порушив зобов`язання за одним з договорів про надання траншу, а тому необхідно стягнути з нього на користь банку заборгованість за його тілом, проте відмовити у стягненні відсотків.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що необхідно зменшити розмір нарахованої позичальнику пені за одним із траншів, у відповідності до ст. 551 ЦК України, та відмовити у задоволенні позову до поручителів, у зв`язку з припиненням поруки, у відповідності до ст. 559 ЦК України, а в решті позовних вимог відмовити.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Апеляційним судом встановлено, що 23.04.2013 року між АТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 було укладено Рамкову угоду №FW1502.452, відповідно до умов якої позивач здійснив кредитування ОСОБА_1 на підставі двох наступних кредитних договорів (п. 2.1.): - Договору про надання траншу №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р.; - Договір про надання траншу №1502.43680/FW1502.452 від 26.11.2013р.

Згідно п. 2 ст. 2 вказаних договорів про надання траншу строк користування траншами становить 24 місяці.

Тобто, були встановлені наступні строки виконання основних зобов`язань позичальника ОСОБА_1 : - за договором №1502.43206/ FW1502.452 від 24.07.2013р. - до 24.07.2015р.; - за договором №1502.43680/FW1502.452 від 26.11.2013р. - до 26.11.2015р.

Крім того, позивачем було укладено договір поруки №285527-ДП2 від 23.04.2013 року з ОСОБА_2 та договір поруки №285539-ДП2 від 23.04.2013 року з ОСОБА_3 , згідно яких останні зобов`язалися відповідати перед банком за невиконання позичальником умов вищевказаних договорів.

Між тим, ОСОБА_1 порушив умови кредитних договорів, не забезпечив вчасне погашення кредиту та відсотків внаслідок чого у нього утворилась кредитна заборгованість.

У звязку з чим у ОСОБА_1 виникла заборгованість по кредитному договору №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р., яка складає - 250 478,24 гривень, а саме: Капітал -55 956,80 грн.; Проценти - 5 144,10 грн.; Проценти за неправомірне користування кредитом - 23 901,07 грн.; Пеня - 165 476,27 грн.

А також заборгованість по кредитному договору №1502.43680/FW1502.452 від 26.11.2013р., яка складає - 257 049,32 гривні, а саме: Капітал - 60 070,89 грн.; Проценти - 9 022,15 грн.; Проценти за неправомірне користування кредитом - 22 468,07 грн.; Пеня - 165 488,21 грн.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Так, сторонами рамкової угоди №FW1502.452 були встановлені наступні строки виконання основних зобов`язань позичальника ОСОБА_1 : - за договором №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р. - до 24.07.2015р.; - за договором №1502.43680/FW1502.452 від 26.11.2013р. - до 26.11.2015р.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 здійснювалися платежі по погашенню кредиту, однак, доказів його повного погашення відповідачем не надано. Не погоджуючись з розрахунком заборгованості позивача, відповідач не надав свого розрахунку та не заявив клопотання про проведення відповідної судової експертизи.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги банку щодо стягнення заборгованості за капіталом обох договорів про надання траншів підлягають задоволенню.

Щодо стягнення відсотків за користування кредитом, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту.

Так, відповідно до пунктів 4.1.-4.4. Розділу 4 Рамкової угоди, передбачено, що за користування кредитом Позичальник зобов`язаний сплатити Кредитору проценти у розмірі та порядку, визначених угодою та Кредитними договорами у межах максимальних розмірів процентів, встановлених Угодою.

Проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним Кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен календарний день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту.

Матеріалами справи встановлено, що договорами про надання траншів, встановлено відсоткову ставку у розмірі 25% річних.

Згідно з розрахунком банку, з яким погоджується апеляційний суд, у відповідача наявна заборгованість по процентам за користування кредитом №1502.43206/FW1502.452 від 24.07.2013р. - у сумі 5 144,10 грн.; та кредитом №1502.43680/FW1502.452 від 26.11.2013р . - 9 022,15 грн., яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь банку.

Між тим, не підлягають задоволенню вимоги банку про стягнення з відповідача процентів за неправомірне користування кредитом, оскільки такі вимоги є недоведеними банком в розумінні вимог процесуального закону.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як встановлено з матеріалів справи, при зверненні до суду з позовом, банк просив стягнути з відповідачів пеню за несвоєчасне і неналежне виконання умов кредитного договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

З урахуванням ст. 2 ЦПК України щодо загальних засад та завдань цивільного судочинства та п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України відносно обов`язку суду сприяти сторонам в здійсненні їхніх прав, застосовуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України суд вправі зменшити розмір неустойки (пені) як цивільно-правової відповідальності боржника за умови, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в постанові від 03.09.2014 року у справі №6-100цс14.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

У розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України істотними обставинами можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В ході судового розгляду встановлено, що заборгованість за тілом першого кредиту складає 55 956,80 грн., в той час як заборгованість за пенею, нарахованою за прострочення виконання відповідачем кредитних зобов`язань складає 165 476,27 грн., а також заборгованість за тілом другого кредиту складає 60 070, 89 грн., в той час як заборгованість за пенею, нарахованою за прострочення виконання відповідачем кредитних зобов`язань складає 165 488,21 грн.

Таким чином, очевидним є те, що заявлений позивачем розмір пені є не співмірним з розміром основного збитку, завданого відповідачем і не відповідає визначеним п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509, ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам конституційного принципу верховенства права, що також передбачено в абз.2 п.3.2 Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №7-рп/13.

Враховуючи встановлену неспівмірність, розмір основного збитку, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення ч.3 ст.551 ЦК України та зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку до 25000 грн. за кожним з договорів про надання траншу.

Що стосується позовних вимог банку до поручителів, то у їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Матеріалами справи встановлено, що договорами поруки встановлено, що вони діють до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Положеннями договорів про надання траншів були встановлені наступні строки виконання основних зобов`язань позичальника ОСОБА_1 : - за договором №1502.43206/ FW1502.452 від 24.07.2013р. - до 24.07.2015р.; - за договором №1502.43680/FW1502.452 від 26.11.2013р. - до 26.11.2015р.

При цьому до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся у грудні 2016 року, тобто після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_1 на користь банку слід стягнути судові втрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову та апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі - 6 756 гривень 47 копійок.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» - задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «ПроКредит банк», (юридична адреса реєстрації: місто Київ, проспект Перемоги, будинок №107-а, ідентифікаційний код 21677333) заборгованість за договором про надання траншу №1502.43206/FW1502/452 від 24.07.2013 року, який є невід`ємною частиною Рамкової угоди № FW1502/452 від 23.04.2013 року заборгованість у розмірі - 86 100 (вісімдесят шість тисяч сто) гривень 90 копійок, яка складається:

- заборгованість за тілом - 55 956 (п`ятдесят п`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень 80 копійок;

- заборгованість за відсотками - 5 144 (п`ять тисяч сто сорок чотири) гривні 10 копійок;

- сума пені - 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

а також заборгованість за договором про надання траншу №1502.43680/FW1502/452 від 26.11.2013 року, який є невід`ємною частиною Рамкової угоди № FW1502/452 від 23.04.2013 року заборгованість у розмірі - 94 093 (дев`яносто чотири тисячі дев`яносто три) гривні 04 копійки, яка складається:

- заборгованість за тілом - 60 070 (шістдесят тисяч сімдесят гривень) гривень 89 копійок;

- заборгованість за відсотками - 9 022 (дев`ять тисяч двадцять дві) гривні 15 копійок;

- сума пені - 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерне товариство «ПроКредит банк», (юридична адреса реєстрації: місто Київ, проспект Перемоги, будинок №107-а, ідентифікаційний код 21677333) судові втрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову та апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі - 6 756 (шість тисяч сімсот п`ятдесят шість) гривень 47 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко