ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/6747/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Сердюковій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення (злочину). Мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала старшим касиром ТОВ «Фінансова гарантія». Й, маючи у своєму володінні власні грошові кошти у різних валютах, що еквівалентно становило 350 000 доларів США, а у національній валюті України - гривні - 9 020 475 грн. 20 коп., поклала їх у сейф за місцем роботи за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки знала, що сейф облаштований сигналізацією, однак 29.01.2020 року приблизно о 20 год. 40 хв. з сейфу обміну валют невідомі особи викрали належній їй грошові кошти у розмірі 350 000 доларів США. Вказана обставина підтверджується витягом з ЄРДР. Досудовим розслідуванням встановлено, що до вчинення злочину причетні ОСОБА_3 , 1978 р.н., та касир-операціоніст ТОВ «Фінансова гарантія» ОСОБА_2 , 1970 р.н., які вступили у злочинну змову спільного здійснення за попередньою змовою групою осіб викрадення чужого майна з проникненням до приміщення пункту обміну валют ТОВ «Фінансова гарантія» й виклали: 3 145 034 грн., 40 610 доларів США, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 1 003 879 грн. 20 коп., 68 270 Євро, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 1 856 944 грн., 517 920 рублів, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 204 578 грн. 40 коп, 27 980 фунтів стерлінгів, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 899 836 грн. 80 коп. 37 590 злотих, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 239 448 грн. 30 коп., 3 350 швейцарський франків, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 85 123 грн. 50 коп., 3 500 молдавських леїв, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 4 865 грн.

Підозрювана ОСОБА_2 повністю визнала свою вину у вчиненому злочину, під час допитів в якості підозрюваної надала покази, які викривають вчинені ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 185, ч.1 ст. 209 КК України.

Визнання ОСОБА_2 вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 185, ч.1 ст. 209 КК України підтверджується Угодою про визнання винуватості від 30.04.2020 року та вироком Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2020 року, яким затверджено вказану угоду від 30.04.2020 року між прокурором Київської місцевої прокуратури № 6 Єрохіним В.В. та обвинуваченою ОСОБА_2 про визнання винуватості, якою ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 185, ч.1 ст. 209 КК України, та із застосуванням положення ст. 69 КК України призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. У відповідності до ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання протягом іспитового строку тривалістю 3 роки не вчиняти нового злочину. Вирок суду набув законної сили 06.07.2020 року.

Частину грошових коштів було виявлено та вилучено під час проведення обшуків 04.02.2020 року за адресою: АДРЕСА_2 (місце проживання свідка ОСОБА_4 , рідної сестри свідка ОСОБА_5 (співмешканця підозрюваної ОСОБА_2 ), 05.02.2020 року за адресою: АДРЕСА_3 (місце, де підозрюваний ОСОБА_3 приховував викрадені грошові кошти), 05.02.2020 року за адресою: АДРЕСА_4 (місце тимчасового мешкання ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_6 ), 04.02.2020 року під час обшуку автомобіля «БМВ», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить свідку ОСОБА_6 .

Згідно її розписки, як цивільного позивача від 13.02.2020 року, від слідчого Печерського УП ГУ НП у м.Києві вона отримала грошові кошти у такому розмірі: 1 992 500 грн., 8 450 доларів США, 51 860 Євро, 518 920 російський рублів, 24 350 фунтів серлінгів, 37 590 злотих, 6 980 швейцарських франків, 3 500 молдавськиї леїв.

Оскільки загальна вартість викрадених коштів становла 9 020 475 грн. 20 коп., а згідно розписки станом на 13.02.2020 року по курсу НБУ у гривневому еквівалентів їй як цивільному позивачу повернуто лише 4 977 545 грн. 16 коп., сума яку залишилось повернути становить 4 042 930 грн. 04 коп., які й просить стягнути солідарно з відповідачки, як особи, солідарними діями якої завданої їй збитків, посилаючись на положення ст.ст. 1166, 1190, 543 ЦК України.

01.06.2020 року позивачкою подано цивільний позов у кримінальному провадженні за матеріалами по підозрі щодо ОСОБА_3 , провадження по якому виділено у окреме провадження, й оскільки Київською місцевою прокуратурою № 6 з ОСОБА_7 04.06.2020 року вироком Печерського районного суду м. Києва затверджено угоду про визнання винуватості, вона, як потерпіла сторона, була позбавлена можливості подати цивільний позов до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди в межах угоди про визнання винуватості, у зв`язку із чим подається цей позов у порядку цивільного судочинства.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 , діючий на підставі ордера адковоката про надання правової допомоги від 23 жовтня 2021 року (а.с.214), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити уцілому, посилаючись на відповідальність заподіювача матеріальних збитків у редакції позовної заяви від 02 вересня 2020 року (а.с. 137 - 144), та положення ст.ст. 1166, 1190, 543 ЦК України, з урахуванням п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна».

Представник відповідача ОСОБА_9 , діюча на підставі ордера адковоката про надання правової допомоги від 01 березня 2021 року (а.с.158),в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_2 активно сприяла розриттю злочину, повідомила органу досудового розслудвання про місце знаходження грошових коштів з числа викрадених ОСОБА_3 у сумі 1 500 000 грн., які вона отримала від нього в рахунок ролі пособника у вчиненні злочину, внаслідок чого грошові кошти були вилучені й повернуті потерпілій.

Вказує, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 не завершено, відповідно вважає, що цей позов подано, як й передчасно до встановлення виром суду обставин справи щодо іншої особи, спільними діями з який й заддано шкоди, адже індивідуальна відповідальність в тому числі матеріальна в межах кримінального провадження не передбачена, так й з урахуванням процесуальної поведінки ОСОБА_2 , яка активно сприяла розриттю злочину, повідомила органу досудового розслудвання про місце знаходження грошових коштів, за сприяння показів якої орган досудового розслідування й повернув позивачці 13.02.2020 року: 1 992 500 грн., 8 450 доларів США, 51 860 Євро, 518 920 росіський рублів, 24 350 фунтів серлінгів, 37 590 злотих, 6 980 швейцарських франків, 3 500 молдавськиї леїв, що вцілому становить 4 977 545 грн. 16 коп., залишок неповернутих коштів становить 4 042 930 грн. 04 коп., який позивач просить стягнути саме з ОСОБА_2 , що вказує на те, що фактично ОСОБА_2 частку своєї майнової відповідальності (шкоди) відшкодувала, на підставі чого просить відмовити у задоволенні позову за необгрунованістю.

Відповідаем надано відзив на позов від 01 березня 2021 року, доводи якого зводяться до зазначених аргументів (а.с. 173 - 175).

Позивачем відповідь на відзив не надано.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням за участю сторін 14 квітня 2021 року (а.с. 206, 207).

Судом встановлено, що як вбачається із матеріалів кримінального провадження позивачка у своєму володінні мала власні грошові кошти у різних валютах, що еквівалентно становило 350 000 доларів США, а у національній валюті України - гривні - 9 020 475 грн. 20 коп., поклала їх у сейф за місцем роботи за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки знала, що сейф облаштований сигналізацією, однак 29.01.2020 року приблизно о 20 год. 40 хв. з сейфу обміну валют невідомі особи викрали належній позивачці грошові кошти у розмірі 350 000 доларів США.

Вказана обставина підтверджується витягом з ЄРДР (а.с. 18).

Досудовим розслідуванням встановлено, що до вчинення злочину причетні ОСОБА_3 , 1978 р.н., та касир-операціонест ТОВ «Фінансова гарантія» ОСОБА_2 , 1970 р.н., які вступили у злочинну змову спільного здійснення за попередньою змовою групою осіб викрадення чужого майна з проникненням до приміщення пункту обміну валют ТОВ «Фінансова гарантія», й виклали: 3 145 034 грн., 40 610 доларів США, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 1 003 879 грн. 20 коп., 68 270 Євро, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 1 856 944 грн., 517 920 рублів, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 204 578 грн. 40 коп, 27 980 ОСОБА_10 , що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 899 836 грн. 80 коп. 37 590 злотих, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 239 448 грн. 30 коп., 3 350 швейцарський франків, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 85 123 грн. 50 коп. 3 500 молдавських леїв, що згідно курсу валют НБ України станом на 29.01.2020 року еквівалентно 4 865 грн.

В ході досудового розсліджування ОСОБА_2 сприяла розкриттю злочину.

Частину викрадених належних позивачці грошових коштів було виявлено та вилучено під час проведення обшуків: 04.02.2020 року за адресою: АДРЕСА_2 (місце проживання свідка ОСОБА_4 , рідної сестри свідка ОСОБА_5 (співмешканця підозрюваної ОСОБА_2 ), 05.02.2020 року за адресою: АДРЕСА_3 (місце, де підозрюваний ОСОБА_3 приховував викрадені грошові кошти), 05.02.2020 року за адресою: АДРЕСА_4 (місце тимчасового мешкання ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_6 ), 04.02.2020 року під час обшуку автомобіля «БМВ», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить свідку ОСОБА_6 .

Згідно розписки ОСОБА_2 від 13.02.2020 року від слідчого Печерського УП ГУ НП у м.Києві вона отримала грошові кошти у такому розмірі: 1 992 500 грн., 8 450 доларів США, 51 860 Євро, 518 920 росіський рублів, 24 350 фунтів серлінгів, 37 590 злотих, 6 980 швейцарських франків, 3 500 молдавськиї леїв (а.с. 94).

27.04.2020 року позивачкою надано слідчому у вказаному кримінальному провадженні погодження щодо затвердження прокурором угоди про визнання винуватості ОСОБА_2 , із якої вбачається, що ОСОБА_1 визнає, що ОСОБА_2 сприяє розслідування злочину, визнавши вину (а.с. 208).

Підозрювана ОСОБА_2 повністю визнала свою вину у вчиненому злочину, під час допитів в якості підозрюваної надала покази, які викривають вчинені ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 185, ч.1 ст. 209 КК України.

Визнання ОСОБА_2 вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 185, ч.1 ст. 209 КК України, підтверджується Угодою про визнання винуватості від 30.04.2020 року та вироком Печерського районного суду м. Києва від 04.06.2020 року, яким затверджено вказану угоду від 30.04.2020 року між прокурором Київської місцевої прокуратури № 6 Єрохіним В.В. та обвинуваченою ОСОБА_2 про визнання винуватості, якою ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 185, ч.1 ст. 209 КК України, та із застосуванням положення ст. 69 КК України призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. У відповідності до ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання протягом іспитового строку тривалістю 3 роки не вчиняти нового злочину (а.с. 183-186, 196-198).

Із зазначеної Угодою про визнання винуватості від 30.04.2020 року також вбачається, що слідством встановлено, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 частину викрадених коштів в сумі 1 500 000 грн. в рахунок виконання ролі пособника, які в ході досудового розслідування за її сприянням у викритті злочину були повернуті позивачці.

Цим вироком встановлено, що саме спільними діями ОСОБА_2 із іншою особою, матеріали відносно якої виділені у окреме провадження, вчинено цей злочин.

Вирок суду набув законної сили 06.07.2020 року.

Оскільки загальна вартість викрадених коштів становила 9 020 475 грн. 20 коп., а згідно розписки станом на 13.02.2020 року по курсу НБУ у гривневому еквівалентів позивачці органом досудового розслідуванням повернуто 4 977 545 грн. 16 коп., сума яка викрадена й не відшкодована, та становить 4 042 930 грн. 04 коп., яку позивачка й просить стягнути солідарно з відповідачки, посилаючись на положення ст.ст. 1190, 543, ч.1 ст. 1166 ЦК України.

Також встановлено, що 01.06.2020 року позивачкою подано цивільний позов у кримінальному провадженні за матеріалами кримінального провадження по підозрі щодо ОСОБА_3 , провадження по якому виділено у окреме від ОСОБА_2 провадження, й наразі не завершено й триває.

У цьому позові позивачка позивається лише до ОСОБА_2 й просить стягнути саме з ОСОБА_2 частину грошових коштів, які викрадені, без врахування винних дій іншої особи, спільними діями якої вчинено злочин (завдано шкоди), кримінальне провадження щодо якого не завершено, а саме 4 042 930 грн. 04 коп. (9 020 475 грн. 20 коп. (сума викрадених коштів) - 4 977 545 грн. 16 коп. (сума повернутих слідством) = 4 042 930 грн. 04 коп.).

Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (ст. 1177 ЦК України)

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Положенням ч.ч.1, 2 ст. 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Оскільки злочин по викраненню належного позивачці майну (грошових коштів) було вчинено спільними діями як ОСОБА_2 , так й іншою особою, й винуватість такої особи наразі вироком суду не доведена (кримінально провадження триває), суд вважає необгрунтованим пред`явлення позову лише до ОСОБА_2 , дії якої були спільними по вчиненню злочину, направленому на позбавлення майна, що належало позивачці, оскільки згідно ч.1, 2 ст. 1190 ЦК України відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, по відшкодуванню такої шкоди потерпілому передбачена солідарною, індивідуальна відповідальність законом не передбачена.

А тому за відсутності на час розгляду цієї справи встановленої вироком суду вини особи, спільними діями якої з ОСОБА_2 було вчинено злочин, правових підстав для стягнення лише з однієї особи, яка завдавала спільними діями шкоду, правових підстав немає, посилання ж позивача на положення ст. 543 ЦК України є безпідставним.

Окрім того, така ж позиція викладена й у п.13 Постанви Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», подоженням якого передбачено, що солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій.

При вчиненні злочину кількома особами вони несуть солідарну відповідальність за заподіяну шкоду по епізодах злочину, в яких встановлено їх спільну участь. Разом з тим є неприпустимим покладення солідарної відповідальності на осіб, яких хоча й притягнуто до кримінальної відповідальності в одній справі, але за самостійні злочини, не пов`язані спільним наміром, а так само на осіб, коли одних з них засуджено за корисливі злочини, наприклад, за розкрадання, а других - за халатність, незважаючи на те, що дії

останніх об`єктивно сприяли першим у вчиненні злочину.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інші доводи сторін, які наведені у позові, усних поясненнях, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.6 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 1166, 1177, 1190 ЦК України, з урахуванням п.13 Постанви Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанці.

СУДДЯ: