КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2271/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Мостової Г.М., Семенюк Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року у складі судді Батрин О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Залізничний відділ державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та просив стягнути з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на свою користь 250 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01.02.2018 року у справі № 462/6955/15-ц за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії та бездіяльність державного виконавця визнано дії державного виконавця Залізничного ВДВС ГТУЮ у Львівській області Попко О.В. у виконавчому провадженні № 54525847 неправомірними та зобов`язано державного виконавця вжити невідкладених заходів щодо вчинення виконавчих дій, передбачених ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження». Вказане рішення суду набрало чинності 05.07.2018 року, однак дотепер державним виконавцем не виконано.

Окрім цього, обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказував на те, що неправомірність дій посадових осіб Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області та їх бездіяльність у виконавчому провадженні доведено ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01.02.2018 року, що не потребує доведення в силу вимог ч.2 ст.82 ЦПК України й з урахуванням правової позиції Верхового Суду України від 22 червня 2017року у справі №6-501 ЦС 17, з відповідача просив стягнути 250 000 грн. моральної шкоди, яка полягає у нервових стресах, переживаннях, дратівливості, слабості, головних болях, порушеннях режиму сну, невизначеності, невпевненості, незахищеності, неможливості реалізації своїх прав та законних інтересів, неможливості спрогнозувати свої дії та можливі їх наслідки, невизначеності у можливості реалізації своїх прав та законних інтересів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, вважає рішення районного суду незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та постановити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.

Зазначено, що скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення із позовною заявою є передчасним, остільки суд неправильно дослідив зміст вимог згідно яких підставою позову ним указано встановлений ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01.02.2018 року факт визнання неправомірними дії та бездіяльність Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській обл.

Також вказує на неправильне застосування судом норм ст.ст. 1173,1174 ЦК України та постанову Верховного Суду від 22.06.2017 року у справі № 6- 501цс17, де викладена правова позиція у подібних правовідносинах, у відповідності до якої ним і заявлено позов.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку (а.с. 78), ОСОБА_1 направив до суду клопотання, в якому просив розгляд справи проводити у його відсутність, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності учасників справи, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01.02.2018 року, з урахуванням ухвали того ж суду від 15.02.2018року, у справі за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні дії та бездіяльність державного виконавця визнано дії державного виконавця Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Попко О.В. у виконавчому провадженні № 54525847, скаргу задоволено. Дії державного виконавця Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Попко О.В. у виконавчому провадженні № 54525847 визнано неправомірними та бездіяльністю (а.с. 4-6).

Як убачається зі змісту позову, заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 вказував на те, що неправомірність дій посадових осіб Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області та їх бездіяльність у виконавчому провадженні № 55452847 встановлено і доведено ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01.02.2018 року у справі № 462/6955/15-ц., що не потребує доведення в силу вимог ч.2 ст.82 ЦПК України, а також те, що посадовими особами відділу виконавчої служби тривалий час не виконується ухвала суду від 01.02.2018 року.

Окрім цього, під час ухвалення рішення позивач керуватися правовою позицією Верхового Суду України від 22 червня 2017 року у справі №6-501 ЦС 17, у якій предметом розгляду були подібні правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів визнає помилковим висновок суду про передчасність позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з відсутністю судового рішення про визнання дій посадових осіб Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області неправомірними й вважає за необхідне указаний мотив виключити з судового рішення.

Між тим, указана помилка районного суду не призвела до прийняття неправильного рішення, а відтак не може бути підставою для зміни чи скасування рішення суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

У статтях 1173, 1174 ЦК України встановлено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

У пункті 10 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16.

У ч. 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.1 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого засідання, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Отже, положеннями процесуального закону лише позивачу надано право визначати коло відповідачів згідно заявлених ним вимог.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 , оскаржуючи неправомірні дії та бездіяльність посадових осіб Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області, визначив відповідачем лише Державу в особі Державної казначейської служби України.

Між тим, орган (Залізничний ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області), дії якого згідно вимог позову призвели до завдання йому моральної шкоди, стороною спору позивач не зазначив, процесуальне становище як відповідач не визначив.

Відповідно до справи, у відзиві на позову заяву представник Державної казначейської служби України вказував про відсутність у позові органу, який на думку позивача заподіяв йому шкоду - Залізничний ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області та необхідність залучення його до участі у справі, у зв`язку з тим, що казначейство згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має жодних фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що має значення для правильного вирішення справи.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , отримавши відзив Державної казначейської служби України, подав заперечення на нього (а.с.20,21) й не вчинив дій щодо усунення недоліку позовної заяви, не використав надане положеннями ч. 1 ст. 51 ЦПК України лише йому, як позивачу, право подати клопотання про залучення у якості співвідповідача орган, дії якого, за твердженням призвели до завдання йому моральної (немайнової) шкоди.

Отже, суд з власної ініціативи не уповноважений визначати коло відповідачів по справі.

Відповідно до справи, у відсутність клопотання, згідно повноважень, передбачених ч.1 ст.53 ЦПК України, ухвалою суду від 27 вересня 2019року залучено Залізничний ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області лише у якості третьої особи (а.с.26), що виключає можливість ухвалення по справі судового рішення по суті вимог.

Державна казначейська служба України яка є органом, який здійснює тільки списання коштів з державного бюджету й будь-яких дій відносно позивача не вчиняла, тому й надати пояснення з приводу обставин, викладених у позові, об`єктивно не могла.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками районного суду про відсутність правових підстав до задоволення заявленого по справі позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи скаржника висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 травня 2020 року залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття й може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 27 січня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: