Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 161/14680/20

провадження № 61-3894св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Волинська обласна рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Волинської обласної ради про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді.

Позов мотивовано тим, що на виконання рішення Волинської обласної ради

№ 10/46 від 02 лютого 2017 року про призначення ОСОБА_1 на посаду директора комунального підприємства «Волиньприродресурс» Волинської обласної ради між позивачем та відповідачем 02 лютого 2017 року було укладено контракт.

11 вересня 2020 року розпорядженням № 233 голови Волинської обласної ради ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі підпункту «є» пункту 23 контракту, пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України та розірвано із ним контракт з дня видання розпорядження.

Вважав, що зазначене розпорядження є незаконним, оскільки процедура призначення і звільнення керівників комунальних підприємств чітко і недвозначно урегульована нормами діючого законодавства, відповідно до вимог пункту 20 частини першої статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування» питання про його звільнення мало вирішуватися виключно на пленарному засіданні обласної ради.

Позивач також вказував, що зазначена у розпорядженні підстава для звільнення - існування та зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості є безпідставною, надуманою та не відповідає дійсності, оскільки станом на 11 вересня 2020 року простроченої кредиторської заборгованості не існувало, про що позивач проінформував голову обласної ради листом від

10 вересня 2020 року.

Також, у порушення частини другої пункту 25 контракту, згідно якого його може бути розірвано в односторонньому порядку за умови попередження іншої сторони за два тижні, він будь-яких попереджень про розірвання контракту не отримував.

У розпорядженні про звільнення зазначено, що воно відбулося відповідно до Положення про порядок призначення та звільнення з посади керівників підприємств, установ, організацій об`єктів спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням обласної ради від

11 червня 2004 року № 11/20 (зі змінами), пункти 4.1, 4.2, 4.3 та 4.4 якого також порушено.

Його ніхто не попереджав про засідання постійної комісії, на якому мало би розглядатися питання про звільнення та на засідання не запрошував.

Ураховуючи наведене ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Волинської обласної ради № 233 від 11 вересня

2020 року «Про звільнення директора комунального підприємства «Волиньприродресурс» Волинської обласної ради» та поновити його на посаді директора комунального підприємства «Волиньприродресурс» Волинської обласної ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня

2020 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Волинської обласної ради від 11 вересня 2020 року № 233 «Про звільнення директора комунального підприємства «Волиньприродресурс» Волинської обласної ради».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора комунального підприємства «Волиньприродресурс» Волинської обласної ради з 11 вересня 2020 року.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора комунального підприємства «Волиньприродресурс» Волинської обласної ради з 11 вересня 2020 року допущено до негайного виконання.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що питання про звільнення позивача з посади усупереч імперативним приписам пункту

20 частини другої статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування» не вирішувалося на пленарному засіданні обласної ради, відповідач не повно та не об`єктивно встановлював обставини стосовно фінансово-господарських показників КП «Волиньприродресурс» в частині наявності простроченої кредиторської заборгованості, у зв`язку із чим правові підстави для звільнення позивача відсутні.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

27 листопада 2020 року стягнуто з Волинської обласної ради на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року апеляційну скаргу Волинської обласної ради задоволено.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня

2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідачем було дотримано процедуру звільнення ОСОБА_1 з посади директора комунального підприємства «Волиньприродресурс» Волинської обласної ради, оскільки пунктом 8.3 Положенням про порядок призначення та звільнення з посади керівників підприємств, установ, організацій об`єктів спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням Волинської обласної ради від 11 червня 2004 року № 11/20 «Про управління майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області», доручено голові обласної ради в період між сесіями обласної ради за погодженням з профільною комісією обласної ради призначати і звільняти розпорядженням керівників об`єктів спільної власності територіальних громад.

При цьому, апеляційний суд зробив висновок про те, що позивачем було порушено умови контракту, що полягало у зростанні обсягів простроченої кредиторської заборгованості за період з 01 січня 2019 року по 09 вересня

2020 року.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

09 березня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року та залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2020 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що виключно на пленарних засіданнях ради вирішується питання про звільнення керівника комунального підприємства.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі

№ 619/1314/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

03 червня 2021 року Волинська обласна рада подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Волинського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Волинського апеляційного суду від

01 лютого 2021 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

27 травня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Волинської обласної ради від 02 лютого 2017 року № 10/46 ОСОБА_1 призначено на посаду директора КП «Волиньприродресурс» терміном на 5 років.

Цього ж числа між сторонами укладено контракт, у якому пунктом

23 передбачено умови звільнення керівника з посади та його розірвання з ініціативи Органу управління майном до закінчення терміну дії.

Зокрема, згідно з підпунктом «є» пункту 23, керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном до закінчення терміну його дії у разі допущення зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості.

Згідно Статуту КП «Волиньприродресурс» Волинської обласної ради, затвердженого розпорядженням голови ради 12 листопада 2019 року № 384 визначено, що засновником підприємства є Волинська обласна рада. Засновник має право отримувати інформацію про діяльність підприємства. Підприємство зобов`язане надати засновнику для ознайомлення квартальні баланси, звіти підприємства про його діяльність. Директор підприємства в межах своїх повноважень, з врахуванням вимог даного Статуту та контракту несе особисту відповідальність за стан та діяльність підприємства, виконання покладених на нього завдань; звітує перед засновником про діяльність підприємства, забезпечує подання необхідної звітності (перед засновником).

Розпорядженням голови Волинської обласної ради від 11 вересня 2020 року

№ 233 звільнено ОСОБА_1 з посади директора КП «Волиньприродресурс» Волинської обласної ради з підстав, передбачених контрактом з керівником підприємства, що є у спільній власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області - підпункт «є» пункт 23 контракту, пункт 8 частини 1 статті 36 КЗпП України та розірвано контракт з дати видання цього розпорядження.

Підставою дострокового розірвання контракту із позивачем було допущення ним зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором є таким самим, як і за безстроковим, але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема, у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Підстави припинення трудового договору визначено статтею 36 КЗпП України.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: підстави, передбачені контрактом.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року

№ 12-рп/98 (справа про тлумачення терміну «законодавство») контрактна форма трудового договору не може впроваджуватись нормативними актами центральних і місцевих органів виконавчої влади, актами органів місцевого самоврядування, а також колективними договорами і угодами та іншими локальними нормативними актами. Термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

За умовами пункту 2 контракту від 02 лютого 2017 року на підставі контракту виникають трудові відносини між керівником та органом управління майном.

Пунктом 10 контракту від 02 лютого 2017 року визначено, що орган управління майном звільняє керівника у разі закінчення контракту, достроково за заявою керівника, а також у випадку порушень ним законодавства та умов контракту.

Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон) визначено, що делеговані повноваження - повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом, а також повноваження органів місцевого самоврядування, які передаються відповідним місцевим державним адміністраціям за рішенням районних, обласних рад.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Пунктом 20 частини першої статті 43 Закону передбачено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються такі питання: вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників, крім випадків, передбачених частиною другою статті 21 Закону України «Про культуру».

При цьому стаття 44 Закону визначає делегування повноважень районних і обласних рад відповідним місцевим державним адміністраціям.

Аналіз наведених норм Закону, дозволяє зробити висновок про те, що делегування будь-яких повноважень обласної ради їх окремим посадовим особам, як то голові обласної ради, чинним законодавством не передбачено.

Проте, рішенням Волинської обласної ради від 11 червня 2004 року № 11/20 «Про управління майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області» затверджено Положення про порядок призначення та звільнення з посади керівників підприємств, установ, організацій об`єктів спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області /п.3/ а також доручено голові обласної ради в період між сесіями обласної ради за погодженням з профільною комісією обласної ради призначати і звільняти розпорядженням керівників об`єктів спільної власності територіальних громад.

Вирішення радою єдиним рішенням зазначених питань свідчить лише про розмежування порядку призначення та звільнення з посади керівників підприємств, установ, організацій об`єктів спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області на пленарному засіданні ради, а також в період між сесіями ради.

Разом із тим, пункт 8.3 рішення обласної ради від 11 червня 2004 року станом на 11 вересня 2020 року (дату звільнення позивача) є чинним, ніким не оспорений і судом не скасований.

Цим рішенням голові обласної ради не делеговані будь-які повноваження, а доручено радою вирішення питання щодо призначення і звільнення розпорядженням керівників об`єктів спільної власності територіальних громад.

За наведених вище підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що при звільненні позивача не допущено порушень вимог Закону України «Про місцеве самоврядування» та затвердженого радою 11 червня 2004 року Положення про порядок призначення та звільнення з посади керівників підприємств, установ, організацій об`єктів спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів відхиляє аргументи заявника про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановіВерховного Суду від

07 грудня 2020 року у справі № 619/1314/19, оскільки фактичні обставини справи №619/1314/19 є різними із фактичними обставинами справи, що переглядається.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а постанову Волинського апеляційного суду від

01 лютого 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Волинського апеляційного суду від 01 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов