Справа № 2-4944/2010
Провадження № 6/521/691/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2021 рокум.Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйка І.А.,

за участю секретаря Підмазко Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України за поданням Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 42, ), стягувач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), -

ВСТАНОВИВ:

19.11.2021 до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 , яка діє на підставі ордеру №1072908 від 02.11.2021 року та свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю серії ОД №003917 від18.09.2019 року, із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України, яке було встановлено ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02.04.2012 року за поданням Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції .

Заявниця стверджує, що виконавча служба не зверталася до суду в межах виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-4944/2010 від 31.03.2011 року до Малиновського районного суду м. Одеси з поданням про тимчасове обмеження виїзду громадянки ОСОБА_1 виїзду за межі України, а тому вона вважає, що станом на сьогодні є необхідність скасування вищевказаного заходу забезпечення.

29.11.2021 року учасники процесу у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце належним чином та своєчасно. Представник заявниці подала заяву до суду, в якій зазначила, що заяву підтримує та просить слухати справу без її особистої участі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Суд, вивчивши заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності дійшов висновку про задоволення заяви, зважаючи на наступні обставини.

Судом встановлено, що у відповідності до рішення про відмову ОСОБА_4 в перетині державного кордону України від 01.10.2021 року винесеного посадовою особою 7 Карпатського прикордонного загону б/н, як підстава відмови значиться наступне: наявність в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що зазначену особу ухвалою Малиновського райсуду м. Одеси від 01.04.2012 за цивільною справою № 2-4944-10. Судом встановлено, що заявниця, вищевказану ухвалу не отримувала, у відкритому Державному реєстрі судових рішень зазначена ухвала відсутня.

У відповідь на запит адміністрацією Державної прикордонної служби України направлено копію ухвали Малиновського районного суду Одеської області справа № 2- 4944/10 від 01.04.2012 року (суддя Жуган Л.В.), яка стала підставою для відмови перетину кордону України.

Малиновським районним судом міста Одеси направлено відповідь від 10.11.2021 року № 11/607/2021 на адвокатський запит, відповідно до якого не надано інформацію, що ухвала Малиновського районного суду Одеської області справа №2-4944/10 від 01.04.2012 року (суддя Жуган Л.В.) приймалась, її не існує ні в матеріалах справи № 2-4944/10, ні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, натомість існує ухвала Малиновського районного суду Одеської області справа № 2-4944/10 від 02.04.2012 року (суддя Жуган Л.В.). Вказані ухвали мають ідентичний текст, але різні дати прийняття. Так, як підставу застосування такого засобу забезпечення як тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України в ухвалах вказується подання Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції без номера та дати прийняття.

У відповідності до відповіді Першого Малиновського відділу державної виконавчої Служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 43300 від 11.11.2021 року зазначається, що перевіркою матеріалів виконавчого провадження № 45957968 було встановлено, що у даному виконавчому провадженні подання до суду про тимчасове обмеження боржника у праві на виїзд за межі України не направлялось, хоча сам текст ухвали, копію якої направлено Адміністрацією Державної прикордонної служби містить посилання про направлення ДВС відповідного звернення про тимчасове обмеження.

Суд роз`яснює, що юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду передбачені саме за ухилення від виконання зобов`язань. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що ОСОБА_1 не перешкоджала та не перешкоджає державному виконавцю у виконанні всіх дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», спрямованих на погашення суми боргу, на майно накладено арешти, дещо реалізовано, а неможливість виконання зобов`язань не є ухиленням від виконання зобов`язань.

Згідно з узагальненнями, наданими Верховним Судом України від 01.02.2013 року, ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, та на думку Верховного Суду України, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Таким чином, законодавством не передбачене обов`язкове обмеження в праві виїзду за межі України за наявності невиконаних зобов`язань, а встановлена лише така можливість при наявності відповідних підстав. Задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання. Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішеннями обов`язків. В протилежному випадку, і за хибною логікою виконавця, будь-яка наявність виконавчого провадження та відсутність термінового виконання зобов`язання у повному обсязі повинно автоматично призводити до обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що є неприпустимим.

Водночас, дії державного виконавця щодо встановлення місця проживання боржника, розшуку майна боржника не можуть свідчити про ухилення боржника від виконання зобов`язань. Вказані дії проводяться державним виконавцем незалежно від ухилення чи не ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду. Виклики державного виконавця мені не вручалися, а тому відсутні підстави для визнання мене таким, що ухиляється від виконання судового рішення.

Таким чином, аналіз перелічених норм законів дає підстави стверджувати, що необхідною умовою для застосування тимчасового обмеження у виїзді за кордон є встановлення факту умисного ухилення боржника - фізичної особи від виконання зобов`язань за рішенням суду. Подання не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, слід зауважити, що звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника, коли державним виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження конституційного права громадянина на свободу пересування.

Аналогічної позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема у справі №6-55583ск13 (ухвала від 31.01.2014 року), у справі №6-51650ск13 (ухвала від 24.01.2014 року). Даної позиції до сьогодні дотримуються й інші суди при розгляді відповідних звернень (як приклад постанова апеляційного суду Одеської області від 11.07.2018 року по справі № 6-55/11).

До того ж, відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю вчасною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

11 травня 2021 року Європейським судом з прав людини було ухвалено рішення у справі «Стецов проти України», яке набуло статусу остаточного 11 серпня 2021 року.

У цій справі Європейський суд констатував порушення статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з втручанням у право заявника на виїзд з країни, яке не було виправданим та пропорційним з огляду на обставини справи.

У цьому рішенні Європейський суд зазначив, що «...у світлі принципу пропорційності намір боржника у разі несплати заборгованості, встановленої рішенням суду, (...) не може бути єдиною причиною, що виправдовує оскаржуване обмеження (...). Відповідний орган має пояснити, як заборона виїзду може бути використана для стягнення боргу, враховуючи індивідуальні обставини заявника та інші обставини справи. Однак у цій справі, на думку національних органів влади, які ініціювали цей захід та санкціонували його, ні суд, ні державний виконавець не були компетентними скасувати заборону або переглянути її доречність та нагальність. Відповідно до національного законодавства, яке діяло на той час, та рішення, прийнятого національними органами влади у справі заявника, якщо було застосовано заборону, її не можна скасувати до повної сплати заборгованості заінтересованою стороною. На думку Суду, таке регулювання суперечить статті 2 Протоколу № 4 Конвенції. Суд бере до уваги реформу цивільного судочинства, яка дозволяє будь- якому боржнику розпочати провадження щодо зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України (див. пункти 19 та 20 вище). Однак ця реформа відбулася після фактів, що стали підставою подання заявником заяви до Суду. Беручи до уваги ці міркування, суд вважає, що до заявника застосовувались заходи, які не були достатньо обґрунтованими і які не могли бути переглянуті, або повторно розглянуті до повної сплати заборгованості. Суд дійшов висновку, що національні органи влади не виконали зобов`язання, що випливає зі статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції, а саме не забезпечили обґрунтованість та пропорційність втручання у право заявника на виїзд зі своєї країни як з моменту виїзду, так і протягом всього періоду з огляду на конкретні обставини справи. Отже, у цій справі було порушено право заявника на свободу пересування, гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції.»

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином. У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу /рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordov. Italy), скарга № 32190/96, § 96, рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlikv. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (згадуване вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвені ДеМейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), § 60)».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Враховуючи вищевикладене, та оскільки державним виконавцем не надано належних та об`єктивних доказів на підтвердження ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язання, суд вважає за можливе скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України. До того ж, обмеження свободи пересування продовжується вже протягом тривалого часу та є порушенням права особи на вільне пересування.

Відповідно до ч.ч. 5-7 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи управі виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 263, 354, 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України за поданням Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 42, ), стягувач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження фізичної особи - ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, яке було встановлено ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 02.(01).04.2012 року за поданням Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Копію ухвали, після набрання законної сили, направити до Державної прикордонної служби України (01034, м. Київ, вул. Володимирська, 26) для виконання.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ: Бобуйок І.А.