Номер провадження 2/243/3376/2021
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» листопада 2021 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Хаустової Т.А.,
за участю секретаря судового засідання Корчма О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення,-
ОСОБА_6 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_7 , за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй на праві приватної спільної часткової власності належить 43/100 частки житлового будинку зі всіма господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У даному житловому будинку з 24 травня 1996 року зареєстрований ОСОБА_7 , який є її колишнім чоловіком та відповідачем по справі.
З 21 жовтня 2020 року відповідач фактично не проживає у вищевказаному будинку, за цією адресою відсутні його особисті речі, поштова кореспонденція на його ім`я не надходить, його місце перебування невідоме.
Просить суд усунути перешкоди у користуванні права власності шляхом визнання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Микільське, Слов`янського району, Донецької області, особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме 43/100 частками житлового будинку зі всіма господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідач ОСОБА_7 повідомлявся про розгляд справи у спрощеному провадженні, а також про необхідність у строк до 26 листопада 2021 року надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують його відзив.
Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється на адресу відповідача, ОСОБА_11 не отримується (а.с.45).
Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є:
1) день вручення судової повістки під розписку;
2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи;
3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;
4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Конверт із судовою повісткою для ОСОБА_11 на 26 листопада 2021 року повернувся до суду із відміткою АТ "Укрпошта" про причини повернення "адресат відсутній за вказаною адресою", що відповідно до положень ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням сторони (а.с.45).
У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач ОСОБА_7 своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах прави доказами та ухвалити заочне рішення.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а.с.43).
Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_12 , за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.
Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У судовому засіданні встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 січня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Причепою В.Р., спадкоємцями зазначеного в заповіті майна ОСОБА_13 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_6 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 71/100 частки жилого будинку з відповідною часткою господарських та побутових будов та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.10).
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 грудня 2013 року, ОСОБА_6 на праві приватної спільної часткової власності належить 43/100 часток житлового будинку зі всіма господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 липня 2014 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було розірвано (а.с.24).

Відповідно до Довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» від 01 жовтня 2021 року, станом на 01 січня 2013 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на 43/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.19).

Відповідно до Довідки від 28 вересня 2021 року, виданої Слов`янською міською радою, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.22).

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».

Так, з Акту № 122 від 08 жовтня 2021 року, складеного керівником комітету мікрорайону «Северний» м. Слов`янська ОСОБА_14 , колишній чоловік ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , з 21 жовтня 2020 року (мешкає в батьківському домі у селищі ОСОБА_15 ) (а.с.23).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЦК України відповідно до положень якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_7 не проживає в житловому приміщенні - в будинку АДРЕСА_1 , позивач не чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_7 права користування житловим приміщенням 43/100 частками житлового будинку зі всіма господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Микільське, Слов`янського району, Донецької області, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме 43/100 частками житлового будинку зі всіма господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2021 року.

Головуючий:

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Т.А. Хаустова