рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/3472/20

Номер провадження 2/495/886/2021

26 січня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - одноособово судді Боярського О.О.,

при секретарі судового засідання Рачицької І.А.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачки - адвоката Васильєва П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду із позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрований він, його дружина - ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3 , 2009 року народження. Однак ОСОБА_2 не проживає в житловому приміщенні понад один рік у зв`язку з тим, що більше року припинені шлюбні стосунки, подружжя має чисельні розбіжності щодо погляду на шлюбні відносини та загальноприйняті принципи співмешкання та побудови взаємин про що також вказано відповідачкою в позовній заяві по справі № 495/9673/19 де вона зазначає фактичне місце проживання - квартира АДРЕСА_2 . Відповідачка не проживає в будинку АДРЕСА_1 , не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, не приймає участі у догляді за прибудинковою територією і взагалі будинком вона не цікавиться. Вже понад шість місяців позивач мешкає з цивільною дружиною з якою веде спільне господарство. Виходячи з викладеного позивач вважає, що ОСОБА_2 втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18.06.2020 року було відкрито провадження по справі та визначено спрощений порядок її розгляду з викликом осіб.

Ухвалою суду від 21.07.2020 року розгляд справи було відкладено за клопотанням представника ОСОБА_2 - адвоката Васильєва П.О.

Ухвалою суду від 17.08.2020 року розгляд справи було відкладено за клопотанням адвоката Васильєва О.П.

Ухвалою суду від 17.09.2020 року розгляд справи було відкладено за клопотанням представника відповідачки - адвоката Васильєва П.О. та визнано обов`язковою явку відповідачки у наступне судове засідання.

23 вересня 2020 року до канцелярії надійшов Відзив на позовну заяву адвоката Васильєва П.О. При цьому, адвокат посилається на відсутність доказів, що підтверджують факт відсутності відповідачки понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Водночас є Довідка КП «ЖЕО-1» від 21.05.2020 року про проживання відповідачки у спірному житловому приміщенні. До того ж, шлюб між сторонами досі не розірвано, що свідчить про те, що відповідачка є членом сім`ї позивача. Вказаний відзив адвокатом Васильєвим П.О. був надісланий позивачу та отриманий ним.

26.10.2020 року до канцелярії суду надійшла письмова відповідь ОСОБА_1 на відзив адвоката Васильєва П.О., в якій позивач вказує на недійсність Акту про проживанні відповідачки за спірною адресою на підтвердження чого надав копію Довідки КП «ЖЕО-1» від 29.05.2020 року якою признано акт від 21.05.2020 року про проживання ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 та довідку № 241 не дійсними.

Ухвалою суду від 27.10.2020 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника позивачки - адвоката Васильєва П.О.

26.11.2020 року до канцелярії суду надійшло заперечення адвоката Васильєва П.О. на відповідь на відзив ОСОБА_1 . Так, адвокат Васильєв П.О. наголошував на тому, що позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням порушить права малолітнього ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 01.12.2020 року розгляд справи відкладено на підставі заяви представника позивачки - адвоката Васильєва П.О.

У судове засідання 26.01.2021 року позивач ОСОБА_1 підтримав вимоги свого позову та просив суд його задовольнити.

Представник відповідачки - адвокат Васильєв П.О. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі Договору дарування від 10.08.2009 року № 653678, посвідчений приватним нотаріусом Чухрай Т.Ю., реєстровий номер 2199, реєстраційний номер 19400062, позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з Довідкою № 93 про склад сім`ї та реєстрацію, наданої КП «ЖЕО-№1», за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 3 осіб: ОСОБА_1 - позивач, ОСОБА_2 - відповідачка, ОСОБА_3 - малолітній син сторін.

З червня 2019 року сторони проживають окремо та не підтримують подружніх відносин. Відповідачка ОСОБА_2 з сином фактично мешкає за адресою: квартира АДРЕСА_2 . На такі обставини наголошує позивач та не заперечуються самою відповідачкою та її представником - адвокатом Васильєвим П.О.

Під час розгляду справи судом встановлено, що протягом тривалого часу між позивачем та відповідачкою склались конфліктні відносини, неприязні стосунки чоловіка та дружини, внаслідок чого спільний побуд між ними став неможливий, тому відповідачка з сином виїхали з будинку в червні 2019 року. По сьогоднішній день сторони перебувають у конфлікті та не можуть дійти згоди щодо подальшого їх мирного спілкування з метою дотримання прав та інтересів малолітнього сина, забезпечення його комфортними умовами життя та дотримання своїх прав і обов`язків щодо один одного.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом.

Аналізуючи положення вказаної статті вбачається, що правовідносини у справах щодо визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням за відсутності більше одного року можуть виникати лише між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином відповідачка з сином проживали у житловому будинку за адресою: будинок АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_1 як члени сім`ї, а не як винаймачі вказаного житлового будинку.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

З роз`яснень, які містяться у пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 05 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» слідує, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позов про припинення права користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Така правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 725/5551/16-ц.

Відповідач наполягав, а представник позивача підтвердив, що ОСОБА_2 на час звернення до суду та на час розгляду справи по суті постійно проживала та проживає за іншою адресою.

На підставі викладеного суд визнає що позивачем не обґрунтовані та не доведені обставини порушення відповідачкою прав позивача, як власника будинку та користування своїм майном.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Суд приймає до уваги, що вичерпного переліку поважних причин відсутності члена сім`ї за місцем проживання житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд встановлює, що належні та допустимі докази на підтвердження непроживання без поважних причин ОСОБА_2 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , більше року позивачем не надані. При цьому суд враховує факт співмешкання позивача за вказаною адресою з іншою жінкою, будування ним нових подружніх стосунків.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Позивачем не спростований довід відповідачки, що вона не має будь-якого нерухомого майна у власності, тому зазначений будинок є єдиним майном для її проживання з сином, тобто єдине житло.

Таким чином, враховуючи також, що відповідачка досі є дружиною позивача, матір`ю його сина та вона з поважних особистих причин відсутня за спірною адресою понад 6 місяців, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 завчасними та помилковими.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1ст. 81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6ст. 81 ЦПК України). Відповідно до частини 1статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

В даному випадку стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували обставини позову.

За таких обставин, суд доходить висновку, що в даному випадку стороною позивача не доведено суду саме та обставина, що відповідачка відсутня за спірною адресою саме без поважних причин.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та докази наявні у справі приходить до обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород - Дністровський міськрайонний суд в Одеській області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 02.02.2021 року.

Суддя: О.О.Боярський