П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2014 року у справі за позовом Прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішення, визнання недійсним державного акту,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконними та скасування рішення, визнання недійсним державного акту.

В обґрунтування позову зазначив, що земельна ділянка, яка знаходить ся за адресою: АДРЕСА_1 відведена відповідачу ОСОБА_2 з порушенням вимог частини 9 ст.118 ЗК України, зокрема, щодо погодження проекту відведення земельної ділянки із природоохоронними органами, а саме: з державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в областях, містах Києві та Севастополі, натомість, проект землеустрою 29.05.2009 року погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди. Крім цього, земельна ділянка відведена відповідачу з порушенням частини 2 ст.52 ЗК України, яка на землях рекреаційного призначення забороняє діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан земель. Виділена у власність відповідачу земельна ділянка у відповідності до форми 6-зем, затвердженої наказом Держкомстату України №377 від 05.11.1998р., земельну ділянку по АДРЕСА_1 , вилучено із ненаданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування. Тобто, відповідно до ст.51 ЗК України, на час прийняття Київрадою оспорюваного рішення спірна земельна ділянка відносилась до земель рекреаційного призначення, але вказаним рішенням ця земельна ділянка була віднесена до земель житлової і громадської забудови. Однак, питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось, що відповідно до правил п. «а» ст.21 ЗК України є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, оскільки є порушенням ст.20 ЗК України. У відповідності до вимог ст.9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», проект відведення земельної ділянки ОСОБА_2 підлягав обов`язковій державній землевпорядній експертизі, проведення якої згідно пункту 4.1.1. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України №391 від 03.12.2004р. віднесено до відання Державного комітету України по земельних ресурсах та його територіальних органів, що в спірному випадку проведено не було. Таким чином, проект землеустрою не отримав позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації, що є порушенням ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Позивач вважає, що оскаржуваним ним рішенням Київради порушено право власності територіальної громади м. Києва на землю. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив визнати незаконним і скасувати рішення Київської міської Ради №872/1928 від 09.07.2009р. «Про передачу громадянці ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 », визнати недійсним Державний акт серії ЯЖ №912783 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0272, площею 0,1 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я ОСОБА_2 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010р. та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03777, на підставі рішення Київської міської Ради №872/1928 від 09.07.2009р., відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0272, вартістю 358 040,75 грн. за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської Ради, зобов`язати ОСОБА_2 повернути на користь Київської міської Ради (01044, м.Київ, вул.Хрещатик, 32) земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0272, вартістю 358 040,75 грн., що розташована по АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2014 року позов задоволено. Визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської Ради №872/1928 від 09.07.2009 р. «Про передачу громадянці ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ».

Визнано недійсним Державний акт серії ЯЖ №912783 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0272, площею 0,1 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я ОСОБА_2 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010р. та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03777, на підставі рішення Київської міської Ради №872/1928 від 09.07.2009р.

Відновлено становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0272, вартістю 358 040,75 грн., за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути на користь Київської міської Ради (01044, м.Київ, вул.Хрещатик, 32) земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0272, вартістю 358 040,75 грн., що розташована на по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду уберезні 2020 року ОСОБА_2 направила заяву про його перегляд.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року подана заява повернута заявнику.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_1 як особа, яка не була учасником справи, але чиї права таким рішенням були порушені, направила апеляційну скаргу, в якій зазначає, що на час вирішення справи була власником спірної земельної ділянки, однак суд не тіьки не залучив її до участі у справі, але й фактично позбавив права власності на майно. Оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

20 жовтня 2021 року та 28 жовтня 2021 року до Київського апеляційного суду від Святошинської окружної прокуратури міста Києва надійшло клопотання про заміну сторони по справі, в якому заявник просив замінити у справі орган, який звернувся до суду з позовом по справі, а саме прокуратуру Святошинського району міста Києва (Київську місцеву прокуратуру №8) на Святошинську окружну прокуратуру міста Києва. В судовому засіданні 20.10.2021 року зазначене клопотання було задоволено. Протокольною ухвалою колегія суддів апеляційного суду ухвалила замінити у даній справі Святошинського району міста Києва (Київську місцеву прокуратуру №8) на Святошинську окружну прокуратуру міста Києва.

03 листопада 2021 року до Київського апеляційного суду від Святошинської окружної прокуратури міста Києва надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та пояснення.

04 листопада 2021 року до Київського апеляційного суду від Святошинської окружної прокуратури міста Києва надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступних висновків:

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Таким чином, з огляду на вищевказану норму, оскільки сторона, яка не була стороною по справі звернулася до суду із апеляційної скаргою, суд вирішує питання чи її права було порушено.

На обґрунтування апеляційної скарги, апелянт надала до суду копію нотаріально завіреного договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного до дати ухвалення рішення та зазначила, що вищевказаний договір купівлі-продажу було укладено до ухвалення прокурором рішення. Зазначала, що про наявність такої судової справи вона не знала. Про наявність такого рішення дізналася у травні 2021 року, коли звернулася до державного реєстратора для реєстрації її права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірну земельну ділянку. Саме тоді їй стало відомо, що право власності на зазначену вище земельну ділянку з 17.05.2017 року було зареєстроване за Київської міською радою на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2014 року.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції прокурором було надано клопотання, в якому він зазначив, що вказаний апелянтом договір купівлі-продажу земельної ділянки не може бути належним чином прийнятий судом, оскільки щодо нотаріуса, який посвідчував вищевказаний договір було порушено кримінальну справі та ухвалено вирок. Крім того, на запит прокуратури, Управлінням нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було надано відповідь про те, що всі справи вищевказаного нотаріуса були здані останнім і в Управлінні серед матеріалів на даний час вони відсутні. Також, Управлінням зазначено про відсутність реєстрів для реєстрації нотаріальних дій за 2011-2012 року, що на думку прокуратури свідчить про не укладення вищевказаного договору купівлі-продажу.

Київська міська рада підтримала позицію прокуратури. В той же час суд не може прийняти таку позицію, оскільки до матеріалів справи було надано копію зазначеного договору купівлі-продажу, автентичність якого жодної стороною не було поставлено під сумнів.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З відповіді Управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яку було надано на запит прокуратури вбачається, що здані нотаріусом матеріали перебувають у неорганізованому стані, а частина таких матеріалів в Центральному відділі взагалі відсутня. Той факт, що в Центральному відділі на даний час відсутні журнали реєстрації нотаріальних дій за два роки не може свідчити про те, що такого журналу не існувало взагалі, відтак, що вчинені на протязі 2011-2012 років вказані нотаріусом нотаріальні дії не проходили належної реєстрації. З наданої відповіді вбачається лише факт відсутності такого журналу на даний час в Управлінні нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції. В той же час для доведення посилань про нездійснення державної реєстрації зазначеного договору, прокуратурою мало б бути представлено докази, які б безсумнівно доводили або факт неіснування такого журналу, або ж факт відсутності реєстрації в ньому вищезазначеного договору.

Окрім того, з тексту пред`явленого нотаріусу обвинувачення, за результатом чого було постановлено вирок, як і з тексту такого вироку жодним чином неможливо зробити висновки про те, що вказаний нотаріус здійснив порушення при посвідченні вказаного договору в період його посвідчення.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу й на те, що договір, який надано апелянтом, оформлено на нотаріальному бланку, який є бланком суворої звітності, відтак щодо якого має існувати реєстраційна інформація, зокрема з приводу того, кому був виданий такий бланк, в який період, для посвідчення якого правочину його було використано. Таким чином прокурор мав об`єктивний механізм перевірити факт укладення вказаного договору ще й з цього приводу, чого в даному випадку зроблено не було.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на наведене та враховуючи презумпцію чинності правочину, прокурор на підтвердження своєї позиції мав би надати до суду документи, які б беззаперечно (безсумнівно) та однозначно підтверджували або факт, що вказаний договір не було укладено та посвідчено в зазначений у ньому період, або ж що він був оспорений в судовому порядку та визнаний недійсним. В той же час в даному випадку прокурором таких доказів надано не було. В свою чергу це обумовлює відсутність у суду першої інстанції підстав прийняття вищевказаною позиції прокурора, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не може бути підставою для висновку про непорушення прав апелянта оскаржуваним рішенням і позиція прокурора щодо того, що спірна земельна ділянка не була зареєстрована за апелянтом і на даний час закріплена за Київської міською радою, оскільки саме неможливість державної реєстрації права власності за апелянтом спірної земельної ділянки у зв`язку з оскаржуваним рішенням і було підставою для подання даної апеляційної скарги.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення стосується інтересів апелянта, відтак останній володіє правом на його оскарження.

З приводу обґрунтованості рішення по суті колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне:

Під час розгляду справи судом встановлено, що на підставі державного акту серії ЯЖ №912783 на право власності на земельну ділянку, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03777, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0272, площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказаний державний акт виданий на підставі рішення Київської міської Ради №872/1928 від 09.07.2009 року «Про передачу громадянці ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

В матеріалах справи наявна відповідь Державної інспекції сільського господарства в м. Києві прокуратурі м. Києва від 29.04.2013 року в якій вказано, що рішення Київської міської Ради №864/1928 від 09.07.2009 року «Про передачу громадянці ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ,», а також в подальшому розроблення проектів землеустрою, прийняті з порушенням ст.ст. 116, 118 ЗК України.

В свої апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення Київської міської ради стосовно передачі спірної земельної ділянки у власність є правомірним, оскільки наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради є достатніми для погодження проекту відведення земельної ділянки й не потребує подальшого його погодження.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким твердженням апелянта, оскільки таке відведення Київською міською радою спірної земельної ділянки та належність погодження проекту природоохоронним органом Київської міської ради не суперечить вимогам ст. 118 ЗК України.

В оскаржуваному рішення суд першої інстанції посилався на дані форми 6-зем як на підставу для висновку про віднесення земельної ділянки до земельної ділянки з рекреаційним призначенням. Апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять будь-яких документів за формою 6-зем або документів органу уповноваженого на ведення статистичної звітності за цією формою. При цьому в матеріалах справи містяться докази правомірності визначення категорії ділянки під час процедури її відведення. В матеріалах справи наявна пояснювальна записка до проекту землеустрою, з якої вбачається, що спірна земельна ділянка не потрапляє до зеленої зони, а код цільового використання земельної ділянки згідно з Українським класифікатором цільового використання землі - для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва (1.8).

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що доводи позивача у цій частині є безпідставними, а тому не підлягають до задоволення.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем також не було надано до суду й доказів, які б підтверджували віднесення спірної земельної ділянки до земель рекреаційного призначення, в тому числі й на момент прийняття Київською міською радою оскаржуваного рішення. Таким чином, колегія суддів вважає, що посилання позивача на земельно-кадастрову інформацію та дані статистичної звітності за формою 6-зем не підтверджуються матеріалами справи.

На момент прийняття Київською міською радою оскаржуваного рішення, Головне управління земельних ресурсів ВО КМР (КМДА) було органом, уповноваженим на ведення Державного земельного кадастру, складання та подання статистичної звітності щодо обліку земельних ділянок. Таким чином, Головне управління земельних ресурсів ВО КМР (КМДА) було органом уповноваженим на ведення та надання звітності за формою 6-зем та земельно-кадастрової інформації, тому сам факт надання ним позитивного висновку про погодження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у приватну власність на думку колегії суддів є підтвердженням правомірності такого відведення.

Звертаючись до суду із даним позовом, прокурор посилався на порушення Київською міської радою ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». З таким твердженням колегія суддів також не погоджується з огляду на наступне:

На момент прийняття Київської міською радою оскаржуваного рішення, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» від 17.06.20004 року було передбачено, що обов`язковій державній експертизі підлягали проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Таким чином, доводи позивача в зазначеній частині залишилися недоведеними, оскільки останнім не було надано доказів проведення експертизи землевпорядної документації та віднесення земельної ділянки до земель рекреаційного призначення.

За таких умов апелянтом було належним чином доведено свої апеляційній вимоги, відтак апеляційний суд вбачає наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову Прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування рішення, визнання недійсним державного акту відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько