ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року

м. Черкаси

справа № 712/2130/20 провадження № 22-ц/821/61/21 категорія: 304020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

секретаря: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

зацікавлена особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради; приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 жовтня 2020 року (ухвалене в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Романенко В.А., повний текст виготовлено 19 жовтня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зацікавлена особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна про визнання договору дарування недійсним.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

04 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зацікавлена особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Е.А. про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 червня 2005 року між сторонами у справі укладено шлюб, який розірвано рішенням суду від 24 червня 2019 року.

За час перебування у шлюбі, у сторін народився син ОСОБА_5 , 2006 року народження. Крім того, на підставі рішення суду, позивач усиновив старшого сина своєї колишньої дружини ОСОБА_3 , 2002 року народження.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 жовтня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_6 та сина ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі 5 000 грн. щомісячно і до досягнення дітьми повноліття.

02 травня 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про примусове виконання рішення суду від 20 жовтня 2017 року до Соснівського відділу ДВС м. Черкаси.

07 травня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментах.

З метою врегулювання питання погашення заборгованості по аліментах, за ініціативою ОСОБА_2 , між ним та ОСОБА_2 було досягнуто домовленість про припинення права на аліменти на дітей, для чого він повинен був подарувати їм своє єдине житло, яке отримав від батьків, а ОСОБА_2 залишить без розгляду позов про стягнення аліментів та відкличе виконавчий лист з виконавчої служби та підпише заяву про відсутність заборгованості зі сплати аліментів.

На виконання домовленостей, 13 травня 2019 року ОСОБА_2 було подано до Соснівського відділу ДВС м. Черкаси заяву про повернення виконавчого листа. В поданій заяві зазначено, що виконавчий лист відкликається в зв`язку з тим, що: «У зв`язку із запропонованою боржником угодою щодо погашення пені по аліментах та заборгованості по аліментах шляхом надання в дар дітям квартири…».

Соснівським відділом ДВС м. Черкаси 13 травня 2019 року була винесена постанова «Про повернення документа стягувачу», що підтверджено вчинення ОСОБА_2 дій на виконання їх домовленостей про припинення права на аліменти для дитини, у зв`язку з передачею ним права власності на нерухоме майно.

21 травня 2019 року між сторонами у справі було підписано заяву про відмову від аліментів та нотаріально її засвідчено.

Після нотаріального посвідчення заяви, 21 травня 2019 року у нотаріуса Левицької А.Е. відбулась реєстрація договору дарування квартири відповідно до якого, позивач подарував, а малолітній син ОСОБА_4 та неповнолітній син ОСОБА_3 в особі їх законного представника ОСОБА_2 прийняли в дар нерухоме майно.

Після укладення договору дарування квартири, з метою припинення подальшого судового стягнення аліментів, 04 червня 2019 року ОСОБА_2 подала до суду клопотання про залишення без розгляду позовної заяви про стягнення аліментів, керуючись положеннями ст. 257 ЦК України, в якому зазначено, що «У зв`язку з примиренням сторін, погашенням відповідачем заборгованості по аліментах, з індексацією аліментних платежів і пені, шляхом укладання між позивачем і відповідачем договору дарування квартири у власність обох дітей…» вона просила залишити без розгляду її позовну заву про стягнення аліментів.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 про стягнення аліментів було залишено без розгляду.

Після вчинення всіх вищезазначених дій, які мали б потягнути за собою наслідки визначені в ст. 190 СК України, ОСОБА_2 продовжила вимагати з ОСОБА_1 гроші на утримання дітей.

Під час надання юридичної консультації позивачу було роз`яснено, що договір дарування який він уклав, не є договором про припинення права на аліменти в зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, як це визначено в ст. 190 СК України, який він мав на меті укласти, а є звичайним договором дарування, який не припиняє жодних обов`язків по сплаті аліментів.

Більше того, з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_2 з 04 вересня 2019 року примусово стягує з нього аліменти за виконавчими листами від 20 жовтня 2017 року, виданим ОСОБА_2 у справі № 712/9401/17 (ВП № 59933254).

ОСОБА_1 в позовній заяві зазначив, що якщо б йому було відомо та роз`яснено, що договір дарування жодним чином не припиняє його обов`язків зі слати аліментів, який він мав на меті укласти, він би ніколи його не укладав і не позбавляв себе єдиного житла. Крім того, в позивача не виникало сумнівів, що ним укладається саме договір про припинення стягнення аліментів в зв`язку з їх повним погашенням, оскільки ОСОБА_2 надала йому нотаріальну заяву, що це саме так.

Але як згодом виявив позивач, тільки орган опіки та піклування може надати згоду на вчинення такого правочину в порядку ст. 190 СК України, за наслідками якого припиняється його обов`язок зі сплати аліментів.

В зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 21 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також ОСОБА_3 від імені та в інтересах якого як законний представник діяла мати ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левиць кою Е.А. за реєстровим № 4699 та повернути сторони у первісне становище.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач при укладенні договору дарування передбачав реальне настання правових наслідків.

Укладений спірний договір дарування від 21 травня 2019 року за своїм змістом не суперечить вимогам закону, оскільки був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків та його укладення не є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Ознак фіктивного правочину, як то: введення в оману (або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників: свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину, судом не встановлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 оскаржив рішення суду до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 21 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також ОСОБА_3 від імені та в інтересах якого як законний представник діяла мати ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицького Е.А. за реєстровим № 4699 та повернуто сторони у первісне становище.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд під час судового розгляду справи судом не враховано, що сторони у справі домовились про ту обставину, що позивач подарує квартиру не безкоштовно, а з метою погашення заборгованості і тільки за умови, що ОСОБА_2 вчинить певні дії направлені на припинення примусового стягнення заборгованості з аліментів шляхом залишення позову без розгляду, відкликання виконавчого листа та подання заяви по те, що ОСОБА_1 немає заборгованості зі сплати аліментів.

На виконання домовленостей, 13 травня 2019 року ОСОБА_2 особисто було подано до Соснівського відділу ДВС м. Черкаси заяву про повернення виконавчого листа. Із самої заяви відповідачки вбачається, що між сторонами є угода, метою якої є дарування квартири для погашення заборгованості по аліментах та припинення їх подальшого стягнення. Тобто, 13 травня 2019 року до укладання спірного договору дарування, який було укладено 21 травня 2019 року сторони вже погодили умови та домовились, що даний договір укладається з метою погашення заборгованості зі сплати аліментів та припинення їх стягнення.

ОСОБА_1 вважає, що вказаному письмовому доказу, як і обставинам, які були чітко визначені відповідачкою в її заяві суд оцінки не надав.

Крім того, зі змісту нотаріально завіреної заяви ОСОБА_2 від 21 травня 2019 року вбачається, що вона, діючи в інтересах своїх дітей, чітко розуміючи значення своїх дій підтвердила, що у зв`язку з набуттям ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_2 відмовляється від стягнення заборгованості та пені по аліментах, що стягуються з батька на утримання дітей.

Про даний факт було достеменно відомо нотаріусу, оскільки вона в цей же день засвідчувала договір дарування квартир між цими ж сторонами. Тому вищевказана заява підтверджує, що припинення прав на аліменти відбулось саме в зв`язку з даруванням квартири і у разі, якщо б дарування цієї квартири не відбулось, то не відбулось і припинення стягнення аліментів.

Однак, суд помилково дійшов протилежного висновку про те, що складання вказаної нотаріально посвідченої заяви не свідчить про відмову ОСОБА_2 від стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

Лише після закриття виконавчого провадження, надання нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_2 про відмову від аліментів на дітей в зв`язку з даруванням квартири позивачем відбулась реєстрація спірного договору дарування квартири.

Також, суд не звернув уваги та не врахував ту обставину, що вже після укладання договору дарування квартири, з метою припинення подальшого судового стягнення аліментів, ОСОБА_2 04 червня 2019 року подала до суду клопотання про залишення без розгляду позовної заяви про стягнення аліментів. При цьому, як вбачається з клопотання, отриманого судом, на підтвердження факту погашення заборгованості та припинення права на аліменти, ОСОБА_2 подано до суду: Договір дарування квартири; Заява про повернення виконавчого документу та Постанову про закриття виконавчого провадження.

Таким чином, вирішуючи спір та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не надав належну оцінку доказам у справі про те, що матеріали справи підтверджують той факт, що договір дарування квартири укладається з єдиною метою - припинення права на аліменти.

ОСОБА_1 зазначає, що в даному випадку суд не встановив наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, тому наявні всі правові підстави для визнання договору дарування недійсним.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що надійшов від ОСОБА_3 .

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_3 зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та надуманими.

Зазначив, що його батько ОСОБА_1 , який є позивачем у справі після укладення договору дарування жодного разу не повідомляв його про те, що такий договір укладений був ним без розуміння настання наслідків укладення такого договору.

Крім того, перед укладенням договору дарування нотаріус роз`яснила всім учасникам договору статті закону, наслідки укладання договору, попереджала про відповідальність, перевіряла всі дані сторін.

У тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов`язання ОСОБА_2 не стягувати в подальшому, після укладання оскаржуваного договору аліментів на утримання дітей за рішенням суду.

Також, ОСОБА_3 зазначив, що після укладення договору батьки домовились між собою, що після укладання договору дарування квартири батько виїде з квартири, відвідуватиме колишню сім`ю з попередженням і змінить місце реєстрації з кінця 2019 року.

Крім того, відповідач вказав, що заявлений ОСОБА_1 позов про визнання договору дарування квартири від 21 травня 2019 року є інструментом економічного насилля над дітьми та ОСОБА_2 і тиском в розумінні ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Ініціатива щодо укладення договору дарування належала саме позивачу, якому під час зустрічі вдома, так і в нотаріальній конторі нотаріусом неодноразово роз`яснювались умови договору дарування та наслідки його укладення. Жодних зауважень та заперечень від позивача з приводу тексту договору не було.

Позивач в своїй апеляційній скарзі не зазначив, які саме положення договору дарування є такими, що спричинили неправильне розуміння ним як правової природи правочину так і відомостей про особу, якої цей правочин стосується. Крім того, він не довів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири він помилявся щодо правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання його недійсним, оскільки укладаючи цей договір, він повністю усвідомлював його істотні умови та правові наслідки. Зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали в майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що надійшов від ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_2 остання зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі дослідження всіх наявних у справі доказах, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для визнання їх обгрунтованими, а відтак апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

ОСОБА_2 зазначила, що оскільки сторонами договору є рідний батько і його рідні діти, тому мета укладання договору квартири від 21 травня 2019 року є за внутрішнім волевиявленням і бажанням позивача обдарувати дітей житлом.

Зазначила, що 21 травня 2019 року між сторонами у справі було підписано заяву про відмову від аліментів та нотаріально її засвідчено. Однак, ця заява не є частиною договору, не містить посилання на договір і не є додатком до договору, а сам текст договору не містить посилання на заяву від 21 травня 2019 року.

Крім того, згідно ст. 717 ЦК України, пункту 66 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 року № 866 ОСОБА_1 отримано рішення Служби у справах дітей Черкаської міської ради № 279 від 10 травня 2019 року, яким надано йому зі згоди ОСОБА_2 вчинити договір дарування квартири АДРЕСА_2 саме як дар, а не як погашення заборгованості по аліментах.

Заява від 21 травня 2019 року має декларативний характер і містить намір відмови стягувача від стягнення заборгованості по пені та аліментах, що утворилася станом на 21 травня 2019 року. Зазначена заява взагалі не містить відмови від індексації несплачених протягом 2017-2019 років аліментів.

Крім того, у тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов`язання ОСОБА_2 не стягувати в подальшому, після укладення оскаржуваного договору аліментів на утримання дітей за рішенням суду.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно помилки при укладенні оспорюваного договору, ОСОБА_2 зазначила, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Також, у відзиві зазначено, що позивач всупереч вимогам статті 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів того, що оспорюваний ним договір дарування є недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України, а відповідно, не підлягають задоволенню вимоги щодо приведення сторін у первісний стан.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними оспорюваним договором. При цьому, в тексті договору зазначено, що сторони діють добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства.

Підсумовуючи вищевикладене, ОСОБА_2 вважає, що суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду ніяким чином не спростовують і на законність ухваленого рішення не впливають.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції було встановлено, що 04 червня 2005 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_7 , який зареєстрований у виконкомі Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, актовий запис № 23, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Від шлюбу сторони у справі мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова визнано всиновлення ОСОБА_1 . ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язано Московський відділ РАЦС ХМУЮ внести актовий запис № 544 від 30 квітня 2002 року виданого відділом РАЦС Московського районного управління юстиції наступні зміни: записати прізвище « ОСОБА_9 », по батькові « ОСОБА_10 ».

Батьком дитини записати - ОСОБА_1 , ім`я та дату народження залишити без змін.

11 листопада 2008 року Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції видано свідоцтво про усиновлення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2008 року, справа № 2-10732/08 з присвоєнням йому прізвища ОСОБА_9 , імені ОСОБА_11 , по батькові ОСОБА_10 , дати і місця народження після усиновлення - ІНФОРМАЦІЯ_3 , Україна місто Харків. Усиновлювачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_6 та сина ОСОБА_5 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн. щомісячно і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 червня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який було зареєстровано 04 червня 2005 року у виконкомі Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, актовий запис № 23 розірвано.

07 травня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментах на утримання синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за період з 26 липня 2017 року по 01 травня 2019 року в сумі 105 807 грн., індексації щомісячного аліментного платежу за період з 26 липня 2017 року по 07 травня 2019 року в сумі 2 898,62 грн., загальної суми пені за несплату або прострочення сплати аліментів за період з 26 липня 2017 року по 07 травня 2019 року в сумі 323 847,10 грн., а всього 432 552,72 грн.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментах, індексації щомісячного розміру аліментних платежів та стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів повернуто позивачу.

21 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє як законний представник свого малолітнього сина ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2 у рівних частках по Ѕ частині кожному сину.

Примірник підписаного договору дарування передано обдарованим. Про укладення договору дарування, проведення його державної реєстрації та перехід права власності на подароване майно свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 травня 2019 року за № 167438592.

Згідно п. 10, п. 11 договору дарування від 21 травня 2019 року нотаріусом роз`яснено сторонам наслідки укладення вказаного договору, зокрема зміст ст.ст. 203, 334, 229-235, 334, 717-730 ЦК України, ст.ст. 59-65, 74, 97 СК України, ст. 36.5, ст. 47.1.3, ст. 174 ПК України, ст.ст. 192, 212 КК України, ст.ст. 6, 9 ЖК України, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року № 572 зі змінами та доповненнями, ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства».

Пунктом 13 оскаржуваного договору дарування від 21 травня 2019 року визначено, що сторонами підтверджено, що даний договір відповідає дійсним намірам сторін, не носить фіктивного та удаваного правочину, вчинений у відповідності з їх справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. Договір вчинений без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, сторони бажали настання саме тих правових наслідків, що створюються цим договором і засвідчено, що сторонами визначено всі істотні умови договору, про що свідчать особисті підписи сторін.

Пункт 19 договору свідчить, що сторони визначили весь обсяг домовленостей між сторонами щодо предмета договору від 21 травня 2019 року і скасовує та робить недійсними всі інші зобов`язання та пропозиції до укладання цього договору.

Пункт 16 договору зазначає, що після підписання цього договору дарування та реєстрації його у встановленому порядку обдаровувані набувають право власності на подароване майно.

У тексті договору дарування не міститься застережень (умов) щодо зобов`язання ОСОБА_2 не стягувати в подальшому, після укладення оскаржуваного договору аліментів на утримання дітей за рішенням суду.

21 травня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписали спільну заяву, за якою ОСОБА_2 відмовляється від стягнення заборгованості та пені по аліментах, що стягуються з батька ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яка утворилась станом на 21 травня 2019 року. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., зареєстрованою в реєстрі № 4707, 4708.

1.Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10, ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з позовною заявою про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_1 вказував, що сторони у справі ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) домовились, що позивач подарує квартиру не безкоштовно, а з метою погашення заборгованості, і тільки за умови, що ОСОБА_2 вчинить певні дії направлені на припинення примусового стягнення заборгованості з аліментів, шляхом залишення позову без розгляду, відкликання виконавчого листа та надання позивачу листа від відповідача про те, що він не має заборгованості зі сплати аліментів.

Сторони у справі не заперечили тієї обставини, що всі вищеперелічені дії відповідач ОСОБА_2 вчинила.

Так, 13 травня 2019 року ОСОБА_2 було подано до Соснівського відділу ДВС м. Черкаси заяву про повернення виконавчого листа (а.с. 25 Т. 1). В поданій заяві зазначено, що виконавчий лист відкликається в зв`язку з тим, що: «У зв`язку з запропонованою боржником угодою щодо погашення пені по аліментах та заборгованості по аліментах шляхом надання в дар дітям квартири…».

Соснівським відділом ДВС м. Черкаси 13 травня 2019 року була винесена постанова «Про повернення виконавчого листа стягувачу» (а.с. 26 Т.1), що підтверджувало вчиненням ОСОБА_2 дій на виконання домовленості сторін.

21 травня 2019 року між сторонами було укладено нотаріально завірену заяву про відмову від стягнення заборгованості аліментів та пені по аліментах, які утворилися станом на 21 травня 2019 року (а.с. 28 Т.1).

04 червня 2019 року до суду було подано заяву ОСОБА_2 (а.с. 27 Т. 1) про залишення позовної заяви про стягнення заборгованості по аліментах, індексації щомісячного аліментного платежу та загальної суми пені за прострочення сплати аліментів без розгляду (а.с. 27 Т.1).

21 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє як законний представник свого малолітнього сина ОСОБА_4 , ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2 у рівних часках по Ѕ частині кожному сину.

Примірник підписаного договору дарування передано обдарованим. Про укладення договору дарування, проведення його державної реєстрації та перехід права власності на подароване майно також свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 травня 2019 року за № 167438592.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в мотивувальній частині свого рішення зазначив, що вивчаючи зміст оскаржуваного договору було встановлено, що ОСОБА_1 , підписуючи вказаний договір підтвердив, що він діє добровільно, перебуває при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміє значення своїх дій, попередньо ознайомлений нотаріусом з приписами цивільного законодавства України, що регулюють укладений ним правочин.

Крім того, зі змісту договору дарування вбачається, що нотаріусом роз`яснено сторонам наслідки укладення вказаного договору, зокрема ст.ст. 203, 334, 229-235, 334, 717-730 ЦК України, ст.ст. 59-65, 74, 97 СК України, ст. 36.5, ст. 47.1.3, ст. 174 ПК України, ст. 192, 212 КК України, ст.ст. 6, 9 ЖК України, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року № 572 зі змінам та доповненнями, ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних сімей», ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства».

Також, районний суд при ухваленні рішення звернув увагу на ту обставину, що пунктом 13 оскаржуваного договору дарування від 21 травня 2019 року визначено, що сторонами підтверджено, що даний договір відповідає дійсним намірам сторін, не носить фіктивного та удаваного правочину, вчинений у відповідності з їх справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску та на вигідних умовах і не результатом впливу тяжких обставин. Договір вчинений без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, сторони бажали настання саме тих правових наслідків, що створюються цим договором, і засвідчено, що сторонами визначено всі істотні умови договору, про що свідчать особисті підписи сторін.

Пункт 19 договору свідчить, що сторони визначили весь обсяг домовленостей між сторонами щодо предмета договору від 21 травня 2019 року і скасовує та робить недійсними всі інші зобов`язання та пропозиції до укладання цього договору.

Дослідивши умови договору, суд першої інстанції зазначив, що текст договору не містить застережень (умов) щодо зобов`язання ОСОБА_2 не стягувати аліменти в подальшому, після укладення оскаржуваного договору.

Більше того, із домовленостей сторін ті вчинених ними дій, спрямованих на укладення договору вбачається, що всі дії були спрямовані на відмову відповідача від стягнення заборгованості та пені по аліментах з конкретно визначеним терміном, станом на 21 травня 2019 року. Будь-яких письмових домовленостей, щодо подальшого стягнення аліментів матеріали справи не містять.

СК України регулює відносини між сторонами, в тому числі і щодо вирішення питань відносно припинення сплати аліментів на дитину (дітей).

Відповідно до ч. 1 ст. 190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той з батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За правилами частини 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий право чин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підставами недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що право чин не був би вчинений. Така помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб, тощо.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, за вимогою вказаної вище норми статті 229 ЦК України необхідно встановити, чи дійсно мала помилка щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін цього договору.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що оспорюваним є договір дарування нерухомого майна, посвідчений нотаріусом у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін. Висновок суду про відсутність правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору дарування вимогам закону та/або про укладення договору позивачем під впливом помилки чи внаслідок обману зі сторони відповідача є також правильним, оскільки позивачем не доведено наявності для цього усіх необхідних ознак. Більше того, наявні матеріали справи свідчать про те, що договір дарування квартири, укладений між позивачем та відповідачами був спрямований саме на домовленість щодо відмови від вимог про стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені, внаслідок несвоєчасної сплати аліментів із зазначенням конкретної дати станом на 21 травня 2019 року. Позивач не довів існування домовленостей між сторонами щодо відмови відповідача від стягнення аліментів у майбутньому. Дана обставина підтверджується як заявою про повернення виконавчого листа (а.с. 25 Т. 1), в якій зазначено, що виконавчий лист відкликається в зв`язку з тим, що: «У зв`язку з запропонованою боржником угодою щодо погашення пені по аліментах та заборгованості по аліментах шляхом надання в дар дітям квартири…», так і заявою про відмову від стягнення заборгованості аліментів та пені по аліментах, які утворилися станом на 21 травня 2019 року (а.с. 28 Т.1). Крім того, ОСОБА_2 подала 04 червня 2019 року до суду заяву (а.с. 27 Т. 1) про залишення позовної заяви про стягнення саме заборгованості по аліментах, індексації щомісячного аліментного платежу та загальної суми пені за прострочення сплати аліментів без розгляду.

Вищезазначене свідчить про те, що сторони досягли згоди та вчинили певний обсяг дій для укладення договору дарування саме взамін відмови від стягнення заборгованості по аліментах та пені. Будь-яких дій, спрямованих на припинення стягнення аліментів в подальшому текст договору не містить, таких доказів не було надано позивачем і до суду під час розгляду справи як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

Крім того, процедура припинення права на аліменти для дитини (дітей) у зв`язку з передачею їй (їм) права власності на нерухоме майно чітко прописана у ст. 190 СК України та передбачає залучення до таких відносин органу опіки та піклування з обов`язковим наданням останнім дозволу на укладення такого договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що лише після надання юридичної консультації йому було роз`яснено та він зрозумів свою помилку щодо укладення оспорюваного правочину, однак дана обставина не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки помилка, вчинена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним, що передбачено як нормами СК України так і нормами ЦК України, що приведені вище в мотивувальній частині постанови.

На момент укладення оскаржуваного правочину позивач був власником спірного майна та мав право розпоряджатися ним на власний розсуд. Спірне майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою. Укладений спірний договір дарування від 21 травня 2019 року за своїм змістом не суперечить вимогам закону, оскільки був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків та його укладення не є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ознак фіктивного правочину, як то: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконань зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину встановлено не було.

Позивач, використовуючи своє право власника, розпорядився своїм майном на власний розсуд шляхом передачі його в дар своїм дітям. Такі дії позивача, як власника нерухомого майна, не суперечать закону та не викликають сумнівів у його волевиявленні при укладенні договору.

В даному випадку саме на позивача покладено обов`язок щодо доведеності його позовних вимог щодо недійсності укладеного правочину. Ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надано вмотивованих доказів на підтвердження вимог, що заявив позивач, тому висновок суду щодо необґрунтованості позову є правильним і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно, всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з установленою практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зацікавлена особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Елеонора Антонівна про визнання договору дарування недійсним залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко