П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„20 " січня 2021 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 221/1872/20

Номер провадження 22-ц/804/267/21

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.

за участю секретаря: Грішко С. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 30 жовтня 2020 року головуючого судді Чальцевої Т.В. зі складанням повного тексту судового рішення 30 жовтня 2020 року по цивільній справі про виселення без надання іншого житлового приміщення ,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про примусове виселення з житлового приміщення.

Позов мотивований тим, що згідно з договором дарування житлового будинку від 14 грудня 2006 року їй на праві особистої власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В зазначеному будинку зареєстровані та мешкають позивач, її неповнолітня донька ОСОБА_3 , 2008 року народження та її цивільний чоловік.

В зазначеному будинку також зареєстрований її колишній чоловік - відповідач по справі ОСОБА_2 , шлюб між нею та відповідачем розірвано 20 листопада 2018 року. З червня 2018 року відповідач постійно не проживає за місцем реєстрації.Відповідач періодично з`являється за місцем реєстрації, переважно у стані алкогольного сп`яніння, влаштовує сварки, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, погрожує зіпсувати майно. Загрожуючи застосуванням насильства відповідач забороняє їй користуватись її майном, самовільно змінює замки на вхідній двері та на господарських спорудах.Внаслідок протиправної поведінки відповідача, Волноваським відділом поліції у серпні 2019 року винесено заборонний припис стосовно останнього. Крім того, всі ці сварки відбуваються на очах дитини, яка хворіє на епілепсію і у якої внаслідок цих сварок постійно відбуваються приступи, погіршується психологічний та фізичний стан. Відповідач не приймає участі у витратах на утримання будинку, не сплачує комунальні послуги. Добровільно виселитись та знятись з місця реєстрації відповідач не бажає. Просила виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 30 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Виселено ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неналежну правову оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що він зареєстрований та тривалий час, більше 17 років, проживає у вказаному будинку, сплачує витрати на утримання, ремонт будинку ,його реконструкцію, проведення газу в будинок та інші обов`язкові платежі, не має іншого житла, а для застосування норм ч. 2 ст. 406 ЦК України необхідна наявність обставин, які мають істотне значення, а саме: тривалий час не проживання відповідача в спірному будинку та наявність у нього іншого житла. Рішенням суду від 18 лютого 2020 року, яке набрало законної сили 30 березня 2020 року, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову до нього про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. Вказаним рішення встановлено, що він не втратив інтерес до даного житла, іншого житла у власності не має та позивачем не доведено факту його не проживання у будинку понад один рік. Зауважує, що вищезазначене рішення суду, яке набрало законної сили, постановлено між тими ж сторонами, про той же предмет, з тих же підстав, з наданням однакових доказів, тобто є практично ідентичним.

Посилаючись на ст. 47 Конституції України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, практику Європейського суду з прав людини, вказує, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, судом першої інстанції не враховано, що матеріали справи не містять даних про те, що він має інше постійне місце проживання, ніж у спірному будинку, а припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє права користування займаним приміщенням, згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України.

Крім того, зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що відповідач систематично псує жиле приміщення та надвірні споруди, обмежує доступ позивача до них, порушує правила співжиття, зокрема, чинить сварки, робить неможливим проживання з ним в одному будинку, а також застосування до відповідача заходів запобігання та громадського впливу. Факт разового звернення позивача до поліції з підстав вчинення щодо неї психологічного домашнього насильства свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що він вчинив саме порушення правил співжиття у сфері житлових відносин. Копія припису, яку практично неможливо прочитати, не має відношення до користування вже колишнім подружжям спірним будинком.

Прийняті судом першої інстанції довідки квартальної від 26 липня 2019 року та від 17 вересня 2020 року, не є належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, бо не містять даних на підставі яких вони видані, не містять підтвердження фактів систематичного руйнування чи псування будинку, використання жилого приміщення не за призначенням, систематичного порушення ним правил співжиття з колишньою дружиною.

За даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності позивача на подароване домоволодіння, зареєстроване Волноваським БТІ 07 лютого 2007 року. З копії договору дарування від 14 грудня 2006 року вбачається, що ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 , яка зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , вказаний будинок . Що свідчить, про те що на час їх реєстрації та вселення у спірний будинок в 2003 році власником будинку була інша особа, а не позивач. Вселення позивача, відповідача та їх старшої доньки, відбулося за згодою попереднього власника житла, при цьому не було окремої угоди щодо умов проживання, у зв`язку із чим він набув право на користування будинком 30 нарівні з позивачем. З 23 грудня 2003 року був зареєстрований у вказаному будинку. Зауважує, що набувши право власності в 2007 році, позивач не заперечувала щодо його проживання аж до 2020 року, в той час, як шлюб між ними розірваний в листопаді 2018 року.

Крім того, посилаючись на статті 156, 169 ЖК України, ч. 4 ст. 9, ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, вказує, що відсутні підстави для його виселення, оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням, яке він отримав за згодою матері позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги,пояснивши,що позивач сама провакує сварки ,а потім викликає поліцію. 23 листопада 2020 року він звернувся до Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області із заявою про прийняття заходів щодо колишньої дружини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,яка передчасно виконує рішення суду щодо його примусового виселення ,та викинула продукти харчування,відключила світло. Крім того,звернувся із письмовою заявою до керівника військово-цивільної адміністрації м.Волноваха ,із зазначенням того ,що не дожидаючись розгляду справи в апеляційній інстанції та залишаючи поза увагою те,що рішення суду про його виселення не набрало законної сили,його колишня дружина ОСОБА_1 ,змінила замок на вхідних дверях будинку АДРЕСА_1 та не дає йому можливості проживати у будинку та користуватися жилим приміщенням . Щоб уникнути конфліктної ситуації він був змущений проживати у сараї,який розташований на подвір*ї спірного будинку без нормальних житлово-побутових умов,оскільки колишня дружина категорично відмовляється надати йому ключі від вхідних дверей до будинку та не допускає до нього. Просив адміністрацію створити комісію та скласти акт обстеження помешкання сараю на подвір*ї,де він проживає. Актом обстеження матеріально побутових умов будинку АДРЕСА_1 ,складеного співробітниками військово-цивільної адміністрації м.Волноваха встановлено,що він мешкає в сараї або флігелі та умови проживання в данній оселі не відповідають житловим стандартам.В приміщенні стеля підбита шифером,стіни звичайний шлакоблок,вікно дуже маленьке завішене ганчіркою.Ванної кімнати немає,вода відсутня,в кутку складена невелика пічка для опалення твердим паливом,яка обігріває одну кімнату,їсти готувати немає можливості,холодильник відсутній. Гроші на оплату комунальних послуг надавав позивачу.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційної скарги,просила залишити рішення суду першої інстанції без змін,підтримала доводи викладені у позовній заяві,пояснивши,що гроші які надавав відповідач на оплату комунальних послуг мали разовий характер та були незначними . Крім того,надала копію свідоцтва про шлюб,відповідно якого 31 грудня 2020 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування житлового будинку ВЕІ № 860771 від 14 грудня 2006 року ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 жилий будинок з надвірними побудовами АДРЕСА_1 .

З довідки, наданої головою квартального комітету Нестеренко Е.В. 26 липня 2019 року, вбачається що ОСОБА_2 не мешкає за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 з серпня 2018 року.

Відповідно до рішення Волноваського районного суду Донецької області від 20 листопада 2018 року, шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 059016 від 12 серпня 2019 року, внаслідок домашнього насильства у відношенні колишньої дружини ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборонено у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

З довідки наданої головою квартального комітету Нестеренко Е.В. 17 вересня 2020 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 мешкають: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 .

Задовольняючи позовні вимоги ,суд першої інстанції виходив з того,що угода між сторонами щодо плати за користування будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , не укладалася. Відповідач проживає у вказаному будинку, при цьому чинить перешкоди позивачу у користуванні її власністю, добровільно не сплачує комунальні послуги, систематично псує жиле приміщення та надвірні споруди,обмежує доступ власнику до них, порушує правила співжиття з мешканцями будинку, зокрема ,чинить сварки,робить неможливим для проживання із ним в одному будинку, та до нього застосовувались заходи запобігання і громадського впливу. Відповідач вселився у спірний будинок в якості члена сім`ї позивача - власника житлового будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Після розірвання шлюбу, відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

З такими висновками суду не можна погодитись виходячи з наступного .

Згідно п.2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З досліджених матеріалів справи вбачається ,що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1998 року . 23 грудня 2003 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі договору дарування від 14 грудня 2006 року ОСОБА_1 набула право власності на вищевказаний будинок .

З рішення Волноваського районного суду Донецької області від 20 листопада 2018 року вбачається,що з 07 січня 2018 року сторони мешкають разом,але їх сім*я перестала існувати ,з урахуванням того,що подальше спільне життя неможливо,шлюб між сторонами розірвано.

Судом також встановлено , що відповідач проживає у вказаному будинку , як колишній член сім`ї власника, що стверджується сторонами.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із положеннями ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі ч.1 ст. 116 ЖК України, на яку позивач посилається як на підставу позовних вимог, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Таким чином, для застосування норми цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження.

Таким чином, обов`язковими фактичними обставинами, які є підставою для виселення члена сім`ї власника житла є: - систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або неможливість для інших проживання з такими особами в одній квартирі чи в одному будинку внаслідок систематичного порушення такими особами правил співжиття; - застосування до таких осіб внаслідок таких дій заходів запобігання і громадського впливу; - відсутність наслідків таких заходів.

На підтвердження позовних вимог, позивачем надані відповіді Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області за результатами звернення ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 , з яких вбачається ,що 26 липня 20019 року за № 9812 зареєстровано до журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події та розглянуто заяву ,відповідно до вимог ст.15 Закону України « Про звернення громадян» у зв*язку з відсутністю в матеріалах перевірки ознак кримінального правопорушення,передбаченого статтями КК України. Відносно ОСОБА_2 винесено терміновий заборонний припис,згідно ст.25 Закону України « Про запобігання та протидії домашньому насильству « ,та вжито заходи у вигляді заборони у будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 терміном з 12 серпня 2019 року до 23 серпня 2019 року (а.с.19).

З копії термінового заборонного припису стосовно кривдника від 12 серпня 2019 року, серії АА № 059016 вбачається,що 25 липня 2019 року за місцем мешкання виникла сварка з колишньою дружиною ОСОБА_1 (а.с.22).

23 вересня 2019 року позивачу ОСОБА_1 надано відповідь про те,що її повідомлення про конфлікт з колишнім чоловіком зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 12550 від 19 вересня 2019 року.За вказаним фактом Волноваським відділом поліції проведена перевірка,в ході якої встановлено,що дана подія має ознаки цивільно-правових відносин та підлягає розгляду в суді,за результатами якої прийнято рішення припинити подальший розгляд матеріалів за даним зверненням,згідно вимог ст.15 Закону України « Про звернення громадян»,через відсутність ознак будь-якого кримінального правопорушення,передбаченого статтями КК України (а.с.20).

30 грудня 2019 року позивачу надано відповідь про те,що Волноваським ВП ГУНП в Донецькій області розглянута її заява відносно колишнього чоловіка ОСОБА_2 ,який влаштовував сімейну сварку.За вказаним фактом проведено відповідну перевірку,за результатами якої її звернення підтвердилося частково.Звернення,зареєстровано до журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 16794 від 28 грудня 2019 року та розглянуто відповідно до вимог ст.15 Закону України « Про звернення громадян» у зв*язку з відсутністю в матеріалах перевірки ознак кримінального правопорушення,передбаченого статтями КК України (а.с.21).

Водночас, оцінюючи надані позивачем докази у вигляді відповідей Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області за результатами звернення ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій відповідача ОСОБА_2 , апеляційний суд не вважає достатньою підставою для застосування вимог ч.1 ст.116 ЖК України, оскільки судом не встановлено і не доведено позивачем, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, а саме будинок АДРЕСА_1 , або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку .

Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Натомість, стороною позивача не доведено позовних вимог, не надано на підтвердження належних доказів.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності підстав для виселення відповідача зі спірного житлового будинку на підставі ст.157, ч.1 ст. 116 ЖК України.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити .

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 30 жовтня 2020 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення - відмовити .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 28 січня 2021 року .

Судді: