Справа № 487/4709/20
Провадження № 2/487/475/21
РІШЕННЯ

Іменем України

18.01.2021 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Кузьменка В.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Рафальської Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивач ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

19.08.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_6 , в якій просила визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_6 , ІНН НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частки автомобіля Mitsubishi Lanser, 2007 року випуску, д.н НОМЕР_2 . Розподілити судові витрати по справі. Стягнути з ОСОБА_6 , ІНН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНН НОМЕР_3 , судові витрати в розмірі 8996 гривень 61 коп.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що за час перебування в шлюбі з відповідачем вони придбали 29.10.2015 року квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та 14.11.2017 року автомобіль Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_2 за спільні кошти. Вважає, що має право визнати за нею 1/2 частину квартири, так як вона належить подружжю на справі спільної сумісної власності. А Також просить визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину автомобіля Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску. Просить суд задовольнити позовні вимоги та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири право власності на яку зареєстровано за чоловіком відповідачем по справі, а також на 1/2 частину автомобіля Mitsubishi Lancer, 2007 року випуску право власності за її чоловіком, зареєстровано право власності за дружиною, позивачем по справі.

Ухвалою суду від 20.08.2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання.

21.09.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_6 , в якому позов не визнає, вважає вимоги позивача надуманими та необґрунтованими. Просить звернути увагу на те, що після укладання шлюбу з позивачем, через рік відносини між ними погіршились і вони почали мешкати окремо, спільного господарства не вели. Гроші на придбання квартири отримав від своїх батьків як подарунок і не вважає це майно таким, що підлягає розподілу між подружжями, посилаючись на п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, вважає квартиру особистою приватною власністю. Що стосується автомобіля, то вважає що це майно не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідач не мав постійного власного джерела доходів, а відтак не приймав участі у його придбанні та не володіє інформацією, за які кошти та за якою вартістю його було придбано позивачем. Вважає, що в позові позивачу треба відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 28.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначити справи до судового розгляду по суті.

05.11.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив від ОСОБА_1 в якому вважає всі посилання відповідача на необґрунтовані вимоги позивача є надуманими і не підтверджуються жодними доказами. Вважає, що придбання квартири було вчинено відповідачем в інтересах сім`ї і є спільною сумісною власністю подружжя.

18.01.2021 року від ОСОБА_6 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому підтримує свій відзив та просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, підтримав відзив на позовну заяву а також заперечення на відповідь на відзив. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також в судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Так, свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що сторони по справі проживали разом у ними, на період проведення ремонту у спірній квартирі. Також пояснила, що гроші на участь у фонді фінансування будівництва та ремонт сторони отримували від батька, ОСОБА_7 , оскільки жоден з них не працював.

Так, свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що відповідач по справі є його пасонком . 24.11.2014 року він отримав позику для допомоги сину, ОСОБА_6 , для інвестування будівництва житла. Всі проплати він здійснював на рахунок управління ТОВ "Спецінвестбуд".

Розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вислухавши пояснення сторін та свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Так, відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході судового розгляду справи по суті, 14.02.2013 року було зареєстровано шлюб між сторонами, про що Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції було складено актовий запис №41. На даний час сторони звернулись з заявою про розірвання шлюбу.

В період шлюбу з ОСОБА_8 , 28.11.2014 року між ОСОБА_6 та ТОВ "Фінансова компанія "Спецінвестбуд" було укладено договір про участь у фонді фінансування будівництва №8/16-113. Відповідно змісту договору про участь у фонді фінансування будівництва №8/16-113 від 28.11.2014 року за ОСОБА_6 було закріплено об`єкт інвестування: квартира (номер об`єкту 113), об`єкт будівництва - перша черга забудови 2 мікрорайону, корпус 16, поверх 7, кількість кімнат 2, загальна площа об`єкту фінансування відповідно до проекту 58 кв.м.

28.11.2014 року ОСОБА_1 надала свою письмову згоду ОСОБА_6 на придбання квартири за АДРЕСА_3 , шляхом укладення ним з управителем ТОВ "Фінансова компанія""Спецінвестбуд" договору про участь у Фонді фінансування будівництва виду "А", визначаючи істотні умови договору (предмет, ціну, строки, порядок та умови оплати та отримання майна у власність, місце, дату, тощо).

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 29.10.2015 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на двокімнатну квартиру, площею, 57,9 кв.м., за номером АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 11913459.

Відповідно до висновку про вартість майна від 10.08.2020 року, станом на 14.08.2020 року вартість вищевказаної квартири становить 1061 832 (один мільйон шістдесят одна тисяча вісімсот тридцять дві) гривні.

Також, 14.11.2017 року сторонами було придбано автомобіль Mitsubishi Lanser, 2007 року випуску, д.н НОМЕР_2 . Право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку про вартість майна від 10.08.2020 року, станом на 10.08.2020 року вартість вищевказаного автомобілю становить 137 490 (сто тридцять сім тисяч чотириста дев`яносто) гривні.

Наразі сторони не можуть досягти згоди щодо поділу вищевказаного майна, оскільки відповідач заперечує виникнення у подружжя режиму спільної сумісної власності на нього, а тому позивачка вважає, що захист її прав та законних інтересів можливий лише у судовому порядку шляхом визнання права власності на 1/2 частину спірного майна за кожним з них.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

З матеріалів справи слідує, що спірне майно набуте подружжям 29.10.2015 та 14.11.2017 року, тобто у період перебування шлюбу.

Між, тим відповідач та його представник заперечили презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру, посилаючись на те, що майно придбане за кошти відчима відповідача ОСОБА_6 , які останній отримав в позику в сумі 454 тисячі гривень. Вказані обставини у судовому засіданні також підтвердив свідок ОСОБА_5 .

Надаючи оцінку вищевказаним обставинам, суд виходить з того, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Положеннями статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Тому у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про необґрунтованість доводів відповідача та його представника. На думку суду, факт отримання відчимом відповідача, ОСОБА_5 , позики не підтверджує, що кошти, отримані від позики, були витрачені саме на придбання спірної квартири.

До того ж, вартість спірної квартири складає 467 756,07 грн., натомість розмір позики, отриманої ОСОБА_5 , для інвестування будівництва, як стверджує відповідач становила 454 000 грн., а тому підстави вважати, що останній оплатив повну вартість спірного майна у суду відсутні.

Згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, у даній справі покладений на відповідача, оскільки саме він оспорював поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру.

Між тим, належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції останній не надав.

Беручи до уваги вищевикладені обставини, суд приходить до переконання, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частнині визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири.

Що стосується вимог позича щодо визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частки автомобіля Mitsubishi Lanser, 2007 року випуску, д.н НОМЕР_2 , то в задоволенні цих вимог слід відмовити, оскільки вимоги є необґрунтованими, суперечить вимогам чинного законодавству та порушують права відповідача.

З урахуванням наведеного вище, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог позивача, відповідно до вимог ст.ст. 133,141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий витрати у розмірі 6809 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 89, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354, п.п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНН НОМЕР_3 , право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНН НОМЕР_3 , судові витрати у розмірі 6809 гривень.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Згідно з п.п.15.5 п.15 ч.1 перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва.

Повний текст рішення виготовлено 28.01.2021 року

Суддя Заводського районного

суду міста Миколаєва В.В. Кузьменко