Провадження № 2/201/4160/2021
УХВАЛА

про передачу справи на розгляд іншому суду

26 листопада 2021 року місто Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Демидова С.О., ознайомившись із матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 24 листопада 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів.

Звертаючись із даною позовною заявою до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, позивач визначив суд, компетентний розглядати його позовну заяву за зареєстрованим місцем його проживання, що знаходиться в Соборному районі м. Дніпра, посилаючись на ч. 5 ст. 28 ЦПК України.

Вирішуючи питання про прийняття до провадження справ, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Так, положеннями частини 2 статті 27 ЦПК України визначено, що позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Частиною 5 ст. 28 ЦПК України передбачено альтернативну підсудність, за змістом якої позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Системний аналіз положень Закону України «Про захист прав споживачів» доводить, що для обґрунтування підстав застосування ч. 5 ст. 28 ЦПК України щодо альтернативної підсудності позов повинен містити предмет та обставини, які вказують на порушення прав позивача як споживача послуг. Тобто предмет та підстави позову повинні вказувати на те, що такий позов пов`язаний з порушенням права саме споживача, з зазначенням такого права та способу захисту відповідно до положень, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів».

У статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено основні права громадян як споживачів, а саме це права споживачів на належну якість продукції та обслуговування; на безпеку продукції; на необхідну достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника; на відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяною небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством; на обмін товару неналежної якості.

Отже, позов має бути таким, що пов`язаний з порушенням права, коли право стягнення коштів передбачено положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого у позовній заяві має бути викладено, яке саме право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; способи захисту, яких суд може вжити, тощо.

Згідно положень ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до п. 4, 6 ч. 1ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими, зокрема, вважаються такі послуги: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення.

Пунктом 4 ч. 1ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансові активи - кошти, цінні папери, боргові зобов`язання та право вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів.

Таким чином, договір про передачу коштів фізичною або юридичною особою в управління фінансової організації на строк та під процент (п. 1.13 ст. 1 Закону) є фінансовою послугою, що надається банком іншим особам.

Згідно з матеріалами позовної заяви, рішенням Печерського районного суду м. Києва було визнано за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом на грошовий вклад після померлого ОСОБА_2 .

Аналіз зазначених норм матеріального права в поєднанні з умовами договору дає змогу зробити висновок, що ОСОБА_2 був споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем.

У розумінні п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що виконавцем є суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Згідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Виходячи із вищезазначених норм закону, і з урахуванням предмета спору, суд доходить висновку, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» поширюються на правовідносини, що виникають внаслідок укладення договору банківського вкладу між вкладником (споживач фінансових послуг за договором) та банком (виконавець послуг).

Таким чином, спірні правовідносини у справі за даним позовом не регулюються законом «Про захист прав споживачів», фактично позов пред`явлений з приводу правовідносин спадкування права на депозитний вклад після смерті вкладника, а тому розгляд даного позову має здійснюватися за загальними правилами підсудності за місцем знаходження відповідача у відповідності до ч. 2 ст. 27 ЦПК України.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань місцезнаходження відповідача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» є м. Київ вул. Грушевського, буд. 1-д, що знаходиться на території Печерського району м. Києва.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Таким чином, оскільки справа не належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, а тому позовна заява ОСОБА_1 підлягає передачі для розгляду за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва за місцезнаходженням відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 27, 28, 31 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів передати на розгляд до Печерського районного суду міста Києва (01601, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 15).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Передача справи на розгляд іншого суду здійснюється не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Суддя С.О. Демидова