Постанова

Іменем України

20 січня 2021 року

м. Київ

справа № 520/4499/18

провадження № 61-14438св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Висоцької В. С., Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка не брала участі у справі та звернулася з апеляційною скаргою - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смирнова Лариса Петрівна, на постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Дрішлюка А. І., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смирнова Л. П., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 14 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 380 000 грн на строк до 01 січня 2018 року.

Укладення договору позики підтверджується розпискою, яку ОСОБА_2 написала власноручно в присутності свідків.

ОСОБА_1 зазначала, що відповідач умови договору позики не виконала, грошові кошти у передбачений договором строк не повернула.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила задовольнити її позовні вимоги та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг за договором позики у розмірі 380 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 08 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 14 жовтня 2015 року у розмірі 380 000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем виконано умови договору позики у повному обсязі, натомість відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за вказаним договором не виконала, грошові кошти у визначений строк не повернула, унаслідок чого підлягає стягненню сума позики у розмірі 380 000 грн.

Додатковим рішенням Київського районного суду міста Одеси від 12 вересня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 800 грн.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, у жовтні 2018 року ОСОБА_3 , як особа, яка не брала участі у справі, звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Київського районного суду міста Одеси від 08 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційний суд виходив із відсутності правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики, оскільки вказаний договір та розписка від 14 жовтня 2015 рокуне були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених ними, та не були складені у встановлений в них час.

При цьому, суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи наявність підстав для відмови у позові ОСОБА_1 , послався на положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які регулюють підстави та правові наслідки визнання правочинів недійсними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смирнова Л. П., просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статей 203, 215 ЦК України, якими позивач не обґрунтовував свої вимоги, а ОСОБА_3 не звертався до суду з вимогами про визнання договору позики недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Крім того, постанова апеляційного суду ґрунтується на припущеннях, оскільки ОСОБА_3 , який не брав участі у справі та звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, не надано належних та допустимих доказів фіктивності спірного договору позики.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, а судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту та вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

28 серпня 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 грудня 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 14 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надала, а ОСОБА_2 отримала у борг грошові кошти у розмірі 380 000 грн, які зобов`язувалась повернути до 01 січня 2018 року.

На підтвердження укладення між сторонами договору позики ОСОБА_2 написала розписку від 14 жовтня 2015 року (а. с. 24).

Оскільки відповідач зобов`язання з повернення позичених коштів не виконала, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смирнова Л. П., підлягає задоволенню.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, дійшов правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, наявність яких підтверджується наявною у позивача розпискою ОСОБА_2 , яка складена нею власноруч, що підтверджує як факт отримання останньою коштів за цим договором, так і зобов`язання повернути ці грошові кошти ОСОБА_1 до 01 січня 2018 року.

Оскільки у визначений у розписці строк грошові кошти ОСОБА_2 повернуті не були, у позивача були підстави для звернення з даним позовом.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вказувала, що з позовом в частині існування боргу вона згодна, проте в неї виникли труднощі щодо повернення суми боргу.

Зазначала, що рішенням Київського районного суду міста Одеси від 20 березня 2018 року у справі № 520/15227/17, яке набрало законної сили, шлюб між нею та ОСОБА_3 , зареєстрований 14 серпня 2013 року відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Київського районнного управління юстиції міста Одеси - актовий запис № 1253, розірвано.

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до неї про поділ спільного майна подружжя, справа № 520/16126/17.

З метою повернення боргу вона мала намір продати земельну ділянку, проте їй це не вдалося зробити.

Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув та скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, встановлюючи наявність або відсутність фактів, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року зазначено, що хоча стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 , який не брав участі у справі, зазначав, що спірний договір позики укладений з метою уникнення відповідачем поділу спільного майна подружжя та має штучний характер.

При цьому, ОСОБА_2 вказувала, що перебуваючи у шлюбі, вона придбала квартиру АДРЕСА_1 , для чого позичила у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 380 000 грн.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову, не арґументував своїх висновків, чому спірний договір позики не мав на меті настання правових наслідків, висновки зробив виключно на припущеннях, зокрема безпідставно встановив, що договір позики та розписка не були складені у встановлений в них час, а саме 14 жовтня 2015 року, та надав оцінку фактам, на які посилався ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, які не підтверджені належними та допустимими доказами, що є порушенням норм процесуального права щодо доказування та подання доказів.

Також, посилаючись на положення статей 203, 215 ЦК України, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що ОСОБА_3 звернувся до суду лише з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, в якій зазначив свої доводи та вимоги, проте з позовом про визнання недійсним договору позики він не звертався, у зв`язку з чим у суду були відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин зазначених норм права.

Натомість суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про те, що розписка про отримання у борг грошових коштів є належним та допустимим доказом, яким підтверджено укладання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірного правочину.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції таких доказів не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, та судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки у справі, яка переглядається, позивач просить стягнути борг за договором позики з ОСОБА_2 особисто, а позов до колишнього подружжя не пред`явлено, судом першої інстанції встановлено обставини отримання відповідачем суми боргу, тому відсутні підстави для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Ураховуючи, що апеляційний суд не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів, не врахував указані вище норми матеріального права, тому дійшов помилкових висновків про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду - скасувати.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смирнова Л. П., сплатила 7 600 грн, тому з ОСОБА_3 на її користь підлягає стягненню 7 600 грн у рахунок сплати судового збору.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Смирнова Лариса Петрівна, задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2019 року скасувати та залишити в силі рішення Київського районного суду міста Одеси від 08 червня 2018 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 7 600 (сім тисяч шістьсот) гривень судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. С. Висоцька

В. М. Ігнатенко

І. В. Литвиненко

С. Ю. Мартєв