Провадження № 2/638/5153/21
РІШЕННЯ

Іменем України

25 листопада 2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Латки І.П.,

за участю секретаря судового засідання Котельникової А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши в загальному позовному провадженні у залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого зазначила, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 23 березня 2002 року.

Ведення спільного господарства та сумісне проживання фактично припинено у жовтні 2020 року. У провадженні Червонозаводського районного суду перебуває справа за № 646/1726/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання щлюбу. За період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти подружжя 24 вересня 2003 року було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 . Квартира купувалась в інтересах сім`ї. В спірній квартирі сторони проживали разом до жовтня 2020 року.

На теперішній час добровільно домовитися з відповідачем про поділ спільної квартири позивачу не вдається. Відповідач не визнає її право власності на спільну квартиру, у зв`язку з чим ОСОБА_1 просила суд визнати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , проти позовних вимог заперечував, з тих підстав, що спірна квартира була придбана в період шлюбу, однак за грошові кошти, які належали родині відповідача, а тому не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначив, що 24 вересня 2003 року його мати ОСОБА_4 , брат ОСОБА_2 та сестра ОСОБА_5 продали належну їм на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , з метою отримання коштів для придбання окремих квартир для членів сім`ї. Мати на виручені кошти від продажу частки своєї квартири вирішила купити йому окрему квартиру. Цього ж дня, 24 вересня 2003 року мати придбала відповідачу квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на вказану квартиру зареєстровала на нього. Позивачкою будь-які кошти на придбання спірної квартири не надавалися.

Ухвалою суду від 02 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. З метою виконання вимог, передбачених ч. 1 ст. 189 ЦПК України, призначено підготовче засідання у справі.

Ухвалою суду від 02 листопада 2021 року задоволено клопотання відповідача про виклик свідків, закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив відмовити.

Заслухавши представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та заслухавши свідків, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Судом встановлено обставини про те, що 23 березня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) у Дзержинському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис №197, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 (а.с. 11).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 24 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шудріковим І.О., зареєстрованим в реєстрі за № 3336, ОСОБА_2 купив у ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності за №266295559 від 18 липня 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Враховуючи, що спірна квартира придбана 24 вересня 2003 року, тобто до набрання чинності СК України, тому застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на момент придбання спірного майна в період шлюбу.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 частини першої статті 57 СК України.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у статті 70 СК України, на яку посилався суд апеляційної інстанції.

Таким чином, розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання вказаного майна.

Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Конструкція норми статті 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього.

Як на спростування презумпції спільності майна подружжя, ОСОБА_2 посилався на те, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти, які отримані від його матері, яка цього ж дня продала належну їй частку у квартирі АДРЕСА_2 , тому спірна квартира була придбана за власні кошти матері відповідача, а позивачка ОСОБА_1 жодної фінансової участі у її придбанні не приймала

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 81 ЦПК України і є його процесуальним обов`язком, що спірна квартира придбана саме за його особисті кошти.

Сам факт продажу квартири, АДРЕСА_2 , частка в якій належала матері відповідача, в день придбання спірної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не є безумовною підставою для того, аби вважати, що мати подарувала грошові кошти відповідачу із метою придбання ним особисто житла, а тому не спростовує презумпцію спільності майна подружжя.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 17 лютого 2021 року у справа № 295/6213/19, від 26 лютого 2020 року у справі № 754/2265/17, від 13 березня 2019 року у справі № 334/9028/15-ц.

При цьому суд враховує те, що ОСОБА_4 не була єдиною власницею квартири, яка відчужена 24 вересня 2003 року. Крім неї власниками цієї квартири були ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Доводи відповідача про те, що спірна квартира придбана за кошти, які йому подарувала мати, про що свідчить укладення правочинів в один день, не заслуговує на увагу, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин відповідачем суду не надано, як і не надано доказів того, що відповідач отримав кошти від своєї матері саме для придбання спірної квартири. Крім того, із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 листопада 2021 року вбачається, що 24 вересня 2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклади договір купівлі-продажу за адресою: АДРЕСА_5 .

В матеріалах справи відсутні докази того, що подружжям укладався договір про визнання спірної квартири приватною власністю ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_5 повідомила, що при укладенні договору купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 присутньою не була. На запитання суду про те, звідки їй відомо, що саме переданими матір`ю грошовими коштами розраховувався ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу, відповісти не змогла.

Свідок ОСОБА_8 повідомила, що вони 24 вересня 2003 року продали 4-кімнатну квартиру та купили дві квартири. Зі слів матері їй відомо, що грошей на придбання квартири позивач не надавала, а квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , придбана за кошти матері. Під час укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 присутньою не була. У даній квартирі сторони проживали разом. Мали стабільний дохід, позивачка працює лікарем. На запитання суду про те, звідки їй відомо, що саме переданими матір`ю грошовими коштами розраховувався ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу, відповіла, що це її висновки.

Таким чином, суд не бере до уваги показання даних свідків, оскільки вони ґрунтуються на їх припущеннях, зазначеним особами достеменно невідомо, за які саме кошти (особисті чи подружні) придбано спірну квартиру під час укладення договору купівлі-продажу.

Посилання представника відповідача в судовому засіданні на те, що позивачем також не доведено факт придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя є безпідставними, оскільки тягар доказування обставин, що на придбання вказаної квартири в період шлюбу він витратив свої особисті кошти, має покладатись саме на відповідача, оскільки він повинен спростувати презумпцію спільності придбаного у шлюбі майна.

Відповідачем не надано та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти.

Отже, ОСОБА_1 належними та допустими доказами доведено факт придбання під час перебування з ОСОБА_2 у шлюбі квартири АДРЕСА_1 , а відповідачем не доведено беззаперечними доказами факт придбання за час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою спірної квартири за власні кошти, тобто не спростовано належними, достатніми та допустимим доказами, як то передбачено ст. 81 ЦПК України, презумпцію спільності майна, набутого під час шлюбу.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вказана квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У зв`язку з вищевикладеним позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем понесено витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 3215,60 грн, що підтверджується квитанцією №577238470 від 26 липня 2021 року на суму 2761,60 грн (судовий збір за подання позовної заяви) та квитанцією №577238527 від 26 липня 2021 року на суму 454 грн (судовий збір за подання заяви про забезпечення позову).

У зв`язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі з відповідача на користь позивача, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, підлягають стягненню підтверджені понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 3215,60 грн.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_7 , судовий збір у розмірі 3215 (три тисячі двісті п`ятнадцять) грн 60 коп.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26 листопада 2021 року.

Суддя І.П. Латка