П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 266/724/21

Номер провадження 22-ц/804/2611/21

23 листопада 2021 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів - Баркова В.М., Зайцевої С.А.

за участю секретаря Грішко С.В.

сторони:

позивач - Маріупольський міський центр зайнятості

відповідачка - ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Маріупольського міського центру зайнятості на заочне рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 липня 2021 року, ухвалене у складі судді Курбанової Н.М., повний текст якого складено 05 липня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року Маріупольський міський центр зайнятості (надалі: ММЦЗ) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю у розмірі 3857, 42 грн.

Позов мотивовано тим, що з 10 липня 2020 року відповідачці ОСОБА_1 , на підставі її заяви, ММЦЗ було надано статус безробітної та ознайомлено під особистий підпис з правами, обов`язками зареєстрованого безробітного та відповідальністю за подання недостовірних даних та документів, на підставі яких приймається рішення про надання соціальних послуг, визначених Законом України «Про зайнятість населення» та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». 25 серпня 2020 року, під час особистого прийому відповідачки в ММЦЗ, ОСОБА_1 повідомила про факт отримання нею свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, видане на підставі рішення Ради адвокатів Донецької області 19 жовтня 2018 року. Центром зайнятості було проведено перевірку та складено акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 23 вересня 2020 року №813, яким встановлено факт належності ОСОБА_1 до категорії зайнятих осіб під час реєстрації в центрі зайнятості. З огляду на те, що під час реєстрації в центрі зайнятості відповідачка подала недостовірні дані, а саме не зазначила, що відноситься до зайнятого населення, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного та надання соціальних послуг, наказом ММЦЗ від 24 вересня 2020 року НТ№200924 було прийнято рішення про відшкодування відповідачкою, отриманої нею у період з 10 липня 2020 року по 22 вересня 2020 року, допомоги по безробіттю в сумі 3857, 42 грн.

З урахуванням наведеного та приймаючи до уваги те, що відповідачка відмовилась добровільно повернути отриману нею допомогу по безробіттю у сумі 3857,42 грн, позивач просив її стягнути з останньої на його користь.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог ММЦЗ до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю у розмірі 3857, 42 грн відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що дата офіційного внесення відомостей про адвоката до Єдиного державного реєстру адвокатів України (далі: ЄРАУ) є датою, що підтверджує відповідний статус. Тому, приймаючи до уваги те, що відомості про відповідачку, як адвоката, не внесені до Єдиного реєстру адвокатів України (далі: ЄРАУ), а також, що остання не займалась адвокатською діяльністю, вона мала право на отримання статусу безробітного та, відповідно, на отримання допомоги по безробіттю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати судове рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що в розумінні положень Податкового кодексу України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат є самозайнятою особою з часу отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, незалежно від часу взяття його на облік органами Державної фіскальної служби України допоки його діяльність не буде зупинена або припинена. Також суд не узяв до уваги те, що Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не встановлено для адвоката обов`язку внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів та не передбачено заборони на здійснення адвокатської діяльності адвокатами, які мають право на зайняття адвокатською діяльністю, але не внесені до Єдиного реєстру адвокатів України.

Доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки - адвокат Алексєєнко В.О., посилаючись на відповідність рішення суду першої інстанції вимогами законності та обґрунтованості, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. При цьому зазначив, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення адвокатської діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської прибуткової діяльності та факту зайнятості особи. Посилання позивача на те, що відповідачка не зупинила та не припинила свою діяльність не заслуговують на увагу, оскільки остання не мала можливості здійснити ці дії, оскільки відомості про неї, як адвоката не були внесені до ЄРАУ. Крім того, відповідачка не мала наміру здійснювати адвокатську діяльність (знаходиться у відпустці по догляду за дитиною), що підтверджується тим фактом, що вона не подавала заяву про внесення про неї відомостей у реєстр адвокатів. Також, без внесення відомостей про адвоката до ЄРАУ неможливо отримати (згенерувати) ордер на надання правової допомоги, який відноситься до документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги.

У судовому засіданні представник позивача - Волошина Т.В. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідачки - адвокат Алексєєнко В.О. у суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення залишити без змін.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

10 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до ММЦЗ із заявою про надання їй статусу безробітного, відповідно до ст.43 Закону України «Про зайнятість населення» з урахуванням абзацу 4 пункту 5-1 Прикінцевих положень вказаного Закону на підставі її персональних даних. При цьому, в даній заяві ОСОБА_1 інформувала ММЦЗ, що не відноситься до зайнятого населення відповідно до ст.4 Закону України «Про зайнятість населення» та через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно, з правами та обов`язками безробітного ознайомлена та несе відповідальність за достовірність поданих даних та відомостей (а.с. 16).

Того ж дня відповідачка звернулась до центру зайнятості з заявою про призначення та виплати їй допомоги по безробіттю в розмірі, що передбачений Законом України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття» з дня реєстрації її як безробітного.(а.с. 17).

10 липня 2020 року позивачем було взято на облік ОСОБА_1 та надано їй статус безробітного, що підтверджується персональною карткою №00027 останньої, створеною 10 липня 2020 року (а.с. 6).

Згідно додатку 2 до індивідуального плану працевлаштування безробітного, підписаного відповідачкою, зареєстрований безробітний зобов`язаний своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати йому матеріального забезпечення, надання соціальних послуг та припинення реєстрації. (а.с. 15).

З довідки ММЦЗ від 24 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 була зареєстрована як безробітна з 10 липня 2020 року по 23 вересня 2020 року, отримала допомогу по безробіттю у загальній сумі 3 857, 42 грн.(а.с. 19).

Згідно з актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» №813 від 23 вересня 2020 року, встановлено, що ОСОБА_1 обліковується в Раді адвокатів Донецької області та має чинне свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №5199, видане 19 жовтня 2018 року. Отже, встановлено факт належності ОСОБА_1 до категорії зайнятих осіб під час реєстрації в центрі зайнятості (а.с. 20).

Відповідно до листа ММЦЗ від 24 вересня 2020 року №02/6399/06-16/20, ОСОБА_1 направлено витяг з наказу ММЦЗ від 24 вересня 2020 року НТ№200924 про прийняті рішення щодо відшкодування коштів в сумі 3857, 42 грн. (а.с. 21).

Згідно з листом Ради адвокатів Донецької області вих.№172 від 08 вересня 2020 року, відповідно рішення Ради адвокатів Донецької області №13 від 19 жовтня 2018 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №5199, яке не обмежується віком особи та є безстроковим. (а.с. 23).

Також встановлено, що відомості про ОСОБА_1 , як адвоката, в ЄРАУ відсутні.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Пунктом 1 частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Згідно частини третьої статті 44 Закону України «Про зайнятість населення» відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

Відповідно до вимог частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

За частиною першою статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Пунктом 8 частини першої статті 31 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019року у справі № 753/15556/15-ц, провадження № 14-445цс18, дійшла висновку, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно зі ст. 17 Закону України про адвокатуру та адвокатську діяльність» Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Встановлено, що відповідно рішення Ради адвокатів Донецької області №13 від 19 жовтня 2018 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №5199, відомості про неї до ЄРАУ не внесені. Згідно листа Ради адвокатів Донецької області № 414 від 11 листопада 2021 року, з часу отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльністю, остання відповідної заяви про внесення відомостей у ЄРАУ до Ради адвокатів не подавала ( а.с.99-100)

Відповідно п. 3.5.Порядку, не пізніше ніж на третій день з дня отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвокат подає до відповідної ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця заяву про внесення відомостей до ЄРАУ, незалежно від того, яка рада адвокатів регіону видала таке свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, а рада адвокатів регіону, до якої звернувся адвокат, згідно з п. 3.3. Порядку вносить до ЄРАУ відомості, зазначені у п. 3.1. цього Порядку, про такого адвоката.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 червня 2020 року у справі № 826/10717/18 зробив висновок про те, що однією із законодавчих вимог, що забезпечує реалізацію адвокатом його повноважень є включення про нього інформації до ЄРАУ та її відображення на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України, а невключення чи невідображення цієї інформації є перешкодою для здійснення адвокатом його діяльності.

Цей висновок також підтверджує і те, що без внесення відомостей про адвоката до ЄРАУ не можливо отримати (згенерувати) ордер на надання правової допомоги, який відноситься до документів, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, що передбачено у п.п. 4-7 Положення про ордер на надання правничої ( правової) допомоги, затвердженому рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41( в редакції на час виникнення правовідносин).

З урахуванням викладеного, відсутні правові підстави, передбачені частиною третьою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та статтею 1212 ЦК України, для стягнення з відповідачки виплаченої їй допомоги по безробіттю, оскільки встановлено, що виплата відповідачці цієї допомоги здійснена за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату та факту недобросовісності набувача.

Факт отримання відповідачкою свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, без внесення відомостей про неї, як адвоката, до ЄРАУ, не змінює статусу цієї особи як безробітної у розумінні Закону України «Про зайнятість населення» та не впливає на умови виплати їй матеріального забезпечення на випадок безробіття, тому стягнення такого забезпечення на підставі частини третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є неправомірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не зупинила адвокатську діяльність, а тому вважається самозайнятою особою з часу отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, апеляційний суд відхиляє, з огляду на те, що зупинити або припинити адвокатську діяльність можливо після того, як будуть внесені відомості про такого адвоката в ЄРАУ. Відомості про відповідачку до ЄРАУ внесені не були з тих підстав, що вона не вчинила дій, направлених на це, а саме не подала заяву до ради адвокатів.

Інші доводи апеляційної скарги також не впливають на правильні висновки суду першої інстанції та не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, висновок суду першої інстанції у справі про безпідставність вимог ММЦЗ щодо стягнення з ОСОБА_1 допомоги по безробіттю ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права. Вирішуючи спір, місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, дослідив усі наявні у матеріалах справи докази та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову центру зайнятості через його безпідставність, тому в задоволенні апеляційної скарги позивача слід відмовити.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вищевказаних обставин, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Маріупольського міського центру зайнятості залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді:

Повний текст постанови складено 26 листопада 2021 року.

Суддя: