Справа № 182/8859/19
Провадження № 2/0182/45/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22.11.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - судді Кобеляцької - Шаховал І.О.

секретар Гавриленко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Лани Нікопольщини», в особі директора Гаврилова Олександра Володимировича, про визнання додаткової угоди по договору оренди земельної ділянки недійсною, -

В С Т А Н О В И В:

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «Лани Нікопольщини», в особі директора Гаврилова О.В., про визнання додаткової угоди по договору оренди земельної ділянки недійсною.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що їй, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 142076, виданого Лошкарівської сільською радою 23 березня 2007 року, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, кадастровим номером :01:004:0870, яка розташована на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області; а на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №142075, виданого Нікопольським районним відділом земельних ресурсів 23 березня 2000 року, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, кадастровим номером :01:001:0869, яка розташована на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області. 01 серпня 2008 року між нею та ТОВ «Лани Нікопольщини» було укладено Договір оренди землі строком на 10 років на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, кадастровим номером :01:004:0870. Договір було зареєстровано у Нікопольському відділі ДРФ Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 14 квітня 2009 року за № 35. 01 серпня 2008 року між нею та ТОВ «Лани Нікопольщини» було укладено Договір оренди землі строком на 10 років на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, кадастровим номером :01:001:0869. Договір було зареєстровано у Нікопольському відділі ДРФ Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 14 квітня 2009 року за № 41. В травні 2016 року до неї за місцем її проживання приїхав представник орендаря ТОВ «Лани Нікопольщини» ОСОБА_2 та повідомив, що вона має підписати папери для збільшення орендної плати (кількості зерна) за оренду землю. Він показав їй, де потрібно поставити підписи, що нею було й здійснено. При цьому, прочитати текст вона фізично не мала можливості, оскільки ще 15 лютого 2011 року у неї було встановлено діагноз: початкова катаракта лівого ока, ускладнена катаракта правого ока, гіпертонічна антопатія сітчатки обох очей, а, отже, вона фактично не мала зору. В її медичній картці зазначено, що у зв`язку із встановленим діагнозом, для подальшого лікування, її направлено в ДОКОЛ. Однак, у зв`язку з мізерною пенсією вона тривалий час не мала можливості зробити операцію для відновлення зору. За допомогою онуків вона змогла це зробити лише в травні 2018 року. 15 травня 2018 року їй було зроблено операцію на лівому оці, а 24 травня 2018 року - на правому оці. Лише після здійснення цих оперативних втручань та реабілітації у неї відновився зір. Зазначені обставини підтверджуються випискою з медичної карти хворого, наданою КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна офтальмологічна лікарня», в якій їй було встановлено діагноз: ВМД, ускладнена катаракта обох очей та її медичною карткою. Оскільки вищезазначені договори оренди земельних ділянок були укладенні 01 серпня 2008 року, вона вважала, що 01 серпня 2018 року договори припиняють свою дію і вона зможе передати земельні ділянки своїм онукам для самостійного обробітку. Після проведення операцій та реабілітації, а саме: в кінці травня 2018 року, вона звернулась до дружини директора ТОВ «Лани Нікопольщини» ОСОБА_3 , яка є бухгалтером та займається роботою з пайщиками, яку повідомила, що після закінчення строку дії договорів оренди земельних ділянок, планує самостійно обробляти земельні ділянки, тому не бажає укладати нові договори. Однак, ОСОБА_3 повідомила, що паперами, які були підписані в 2016 році, були додаткові угоди до договорів оренди, якими строк дії договорів оренди було встановлено в 10 років з часу підписання додаткової угоди та її державної реєстрації. Цього ж дня їй на руки було надано примірники додаткових угод від 14 травня 2016 року, з якими вона ознайомилась. Після ознайомлення з додатковими угодами, вона була шокована тим, як керівництво ТОВ «Лани Нікопольщини» скористалося її незрячістю та, ввівши її в оману, пролонгувало дію договорів оренди земельних ділянок. Тому, вважає, що вищевказані правочини були вчинені під впливом обману, що, в даному випадку, дало їй підстави для звернення до суду з позовом та просить визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, укладену між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лани Нікопольщини» від 14 травня 2016 року на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, кадастровим номером :01:004:0870, розташовану на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, зареєстровану державним реєстратором Виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області Бєлінською Наталею Василівною 02 червня 2016 року, номер запису про інше речове право 14830175, та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лани Нікопольщини» повернути їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, кадастровим номером :01:004:0870, розташовану на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області у стані, не гіршому, ніж в момент її передачі при укладенні договору оренди, в установленому законом порядку. Визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки, укладену між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лани Нікопольщини» від 14 травня 2016 року, на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, кадастровим номером :01:001:0869, розташовану на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, зареєстровану державним реєстратором виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області Ткачовою Нелею Олександрівною 03 червня 2016 року, номер запису про інше речове право 14844015, та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Лани Нікопольщини» повернути їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, кадастровим номером :01:001:0869, розташовану на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області у стані, не гіршому, ніж в момент її передачі при укладенні договору оренди в установленому законом порядку. А також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року по даній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.24-25).

Відповідач, у відповідності до ч.1 ст.193 ЦПК України, скористався своїм правом та 13 березня 2020 року подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вказує, що з позовними вимогами не згоден. Так, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лани Нікопольщини» та ОСОБА_1 01 серпня 2008 року було укладено Договір оренди землі строком на 10 років на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 4,932 га, кадастровим номером :01:004:0870. Договір було зареєстровано у Нікопольському відділі ДРФ Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 14 квітня 2009 року за № 35; 01 серпня 2008 року було укладено Договір оренди землі, строком на 10 років на земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 10,42 га, кадастровим номером :01:001:0869. Договір було зареєстровано у Нікопольському відділі ДРФ Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель було вчинено запис від 14 квітня 2009 року за №41; 14 травня 2016 року було укладено Додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки від 01 серпня 2008 року на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, кадастровим номером :01:004:0870, розташовану на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, зареєстровану державним реєстратором виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області Бєлінською Н.В. 02 червня 2016 року, номер запису про інше речове право 14830175; 14 травня 2016 року було укладено Додаткову угоду до Договору оренди земельної ділянки від 01 серпня 2008 року на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, кадастровим номером :01:001:0869, розташовану на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, зареєстровану державним реєстратором виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області Ткачовою Н.О. 03 червня 2016 року, номер запису про інше речове право 14844015. Відповідно до п.1 вказаних Додаткових угод від 14 травня 2016 року, до Договорів оренди земельної ділянки від 01 серпня 2008 року внесено зміни шляхом викладення Розділу «Строк дії договору» у новій редакції, а саме: «Договір укладається на десять років з моменту підписання та державної реєстрації даної додаткової угоди». Додаткові угоди від 14 травня 2016 року до договорів оренди земельної ділянки від 01 серпня 2008 року є дійсними, оскільки на момент їх укладення були додержані вимоги ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України. Волевиявлення позивача - орендодавця при укладенні вказаних правочинів відповідало його дійсній волі, вчинено у встановленій законодавством формі та зареєстрований у встановленому порядку, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були обумовлені сторонами договору. Сторони були в праві укладати будь-яку додаткову угоду, якщо вона не суперечить чинному законодавству. Підставою для укладення додаткових угод була необхідність удосконалення сівозміни. Після укладення додаткових угод господарство отримало змогу удосконалити сівозміну і, відповідно, орендодавці отримали значно більший розмір орендної плати. Позивачу було відомо, що вона підписує угоди про зміни та доповнення до договорів оренди земельної ділянки та про продовження терміну дії основного договору - договору про оренду землі і на який строк. Реєстрація додаткових угод відбулась, відповідно, 02 червня 2016 року (номер запису про інше речове право 14830175) та 03 червня 2016 року (номер запису про інше речове право 14844015), та з цього часу вони набули чинності. Угоди укладались добровільно та наслідки їх укладення були зрозумілі позивачу, про що свідчить її підпис на Додаткових угодах. Крім цього, більше трьох років, з моменту укладення оспорюваних додаткових угод, позивач не зверталась до суду із вказаним позовом, хоча й знала, на яких умовах додаткові угоди були укладені. Орендна плата здійснювалась, відповідно до умов Додаткової угоди, у збільшених розмірах, про що позивач також знала та приймала оплату у натуральній формі, що свідчить про визнання позивачем умов спірних Додаткових угод, та будь-яких претензій з приводу плати не мала. Позивач приймала від відповідача виконання договору без жодних заперечень, не висловлювала інших побажань або пропозицій щодо суми орендної плати, форми та термінів (строків) її виплати, а також не ініціювала укладення інших додаткових угод до Договорів оренди. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на те, що, начебто, вона не мала зору та не мала можливості фізично прочитати текст оспорюваних нею Додаткових угод, оскільки ще 15 лютого 2011 року у неї було встановлено діагноз: початкова катаракта лівого ока, ускладнена катаракта правого ока, гіпертонічна аніопатія сітчатки обох очей. Однак, вказане не підтверджено належними та допустимими доказами, якими, в такому випадку, може бути лікарський висновок про те, що позивач станом на дату укладення оспорюваних нею Додаткових угод (14 травня 2016 року) повністю втратила зір та/або висновок Медико-соціальної експертної комісії про встановлення позивачу інвалідності по втраті зору. Сам же факт хвороби очей ще не дає можливості стверджувати те, що станом на дату укладення оспорюваних нею Додаткових угод, позивач не мала зору. Позивача не було обмежено у можливості ознайомитись зі змістом оспорюваних Додаткових угод. Таким чином, на підставі викладеного, позовні вимоги не визнають та вважають їх безпідставними, тому просять суд в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 викладенні обставини в позовній заяві підтримала та додатково суду пояснила, що на момент підписання додаткових угод позивачка мала вади зору, а тому не мала можливості прочитати текст, який підписує. При цьому, зазначила, що первісний договір оренди її довірителька підписувала у сільській раді та була повідомлена про строк дії договору. Після закінчення строку дії договору оренди позивачка звернулась до відповідача про повернення їй земельної ділянки, однак, відповідач у здійсненні вищевказаних дій відмовив. Крім цього, наголошує, що після здійснення операційного втручання, її довірителька була під наглядом онуків, які дізнались, що їхня бабуся підписала угоду, якою пролонгувала договір оренди. Вважає, що в момент підписання додаткової угоди її довірителька була введена в оману, що дає підстави вважати про недійсність укладених додаткових угод. В судове засідання 22.11.2021 року представник позивача не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи у свою відсутність, де знову підтримала позовні вимоги в повному обсязі (а.с.85).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги до своїх довірителів не визнав, викладені обставини у відзиві на позовну заяву та заперечення підтримав і додатково суду пояснив, що в момент укладення договору та додаткової угоди позивачка про вади зору нікого не повідомляла. Крім цього, позивачкою від відповідача ТОВ «Лани Нікопольщини» були отриманні кошти (однією квитанцією за кілька років орендної плати), які вона мала намір використати на операцію. Зазначає, що ТОВ «Лани Нікопольщини» в момент укладання договору та додаткової угоди в оману нікого не вводили та вчасно сплачували оренду плату. Однак, вже після подання даного позову до суду, позивачка почала відмовлятись від отримання орендної плати. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, вважає, що позивачкою навмисно вчинялись дії для впевнення суду у тому, що відповідач не виплачує орендну плату і у позивачки є всі підстави для розірвання договору з його довірителем. За таких обставин, просить суд, відмовити позивачці в задоволенні позову. В судове засідання, призначене на 22.11.2021 року представник відповідача не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у свою відсутність, де знову просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.86).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по суті.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 142076, виданого Лошкарівської сільською радою 23 березня 2007 року, належить земельна ділянка, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, кадастровим номером :01:004:0870, яка розташована на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області (а.с.4). Крім цього, ОСОБА_1 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 № 142075, виданого Нікопольським районним відділом земельних ресурсів 23 березня 2000 року, належить земельна ділянка, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, кадастровим номером :01:001:0869, яка розташована на території Лошкарівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області (а.с.11). 01 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лани Нікопольщини» було укладено Договір оренди землі строком на 10 років на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,932 га, кадастровим номером :01:004:0870 (а.с.5-7). 01 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лани Нікопольщини» було укладено Договір оренди землі строком на 10 років на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10,42 га, кадастровий номер :01:001:0869 (а.с.12-14). Як вбачається з матеріалів справи, 14 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Лани Нікопольщини» було укладено додаткові угоди до вищевказаних договорів оренди (а.с.8-10, 15-16).

За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення, правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад,від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним в силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто, у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах), договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону, - договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність в договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

У разі ж, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі № 145/2047/16-ц (постанова від 16 червня 2020 року) дійшла правового висновку про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом з цим, суд може застосувати невстановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що розглядається, позивач звернулась з вимогою про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди, посилаючись на те, що відповідач скористався її безпорадним станом, а саме - відсутністю зору та неможливістю прочитати документ, на яких остання поставила відповідні підписи.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими.

Разом з тим,Велика Палата Верховного Суду у цивільній справі № 145/2047/16-ц (постанова від 16 червня 2020 року) констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі фактично наполягає на поверненні їй земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без встановлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку, ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97).

За таких обставин, у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. При цьому, слід зазначити, що відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Керуючись ст.ст.182, 210, 638 ЦК України, ст.ст.12, 13, 18, 81, 259, 265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Лани Нікопольщини», в особі директора Гаврилова Олександра Володимировича, про визнання додаткової угоди по договору оренди земельної ділянки недійсною - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал