КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/151/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 2 грудня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Байрамова Талята Рефатовича щодо прийняття постанов про арешт коштів та майна боржника, заінтересовані особи: комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною вище скаргою, в якій просила скасувати постанови державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Байрамова Т.Р. про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника від 11 вересня 2018 року, прийняті в межах виконавчого провадження № АСВП: 57143847.

На обґрунтування скарги заявник зазначила, що на виконанні в Шевченківському РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві перебувало виконавче провадження № 57143847, відкрите 6 вересня 2018 року на підставі виконавчого листа, виданого 31 травня 2018 року Шевченківським районним судом м. Києва за заочним рішенням суду від 25 лютого 2016 року у справі № 761/24097/15-ц за позовом КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року заочне рішення суду про солідарне стягнення боргу з відповідачів на користь позивача скасовано. 21 березня 2019 року заявник звернулася до відділу державної виконавчої служби із заявою про закриття виконавчого провадження та зняття арештів з майна, на що 22 травня 2019 року отримала відповідь про те, що виконавче провадження № 57143847 на виконанні вже не перебуває, оскільки 16 листопада 2018 року державним виконавцем Байрамовим Т.Р. була прийнята постанова про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, в межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем приймалися постанови від 11 вересня 2018 року про арешт коштів та майна боржника, які залишилися не скасованими, хоча відповідні правові підстави відпали, а наявність такого обтяження позбавляє можливості заявника повноцінно реалізувати свої права як власника майна.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 2 грудня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано постанову державного виконавця Шевченківському РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 11 вересня 2018 рокупро арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № 57143847.

Скасовано постанову державного виконавця Шевченківському РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 11 вересня 2018 рокупро арешт майна боржника у виконавчому провадженні № 57143847.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що виконавче провадження № 57143847 завершено та виконавчий лист не перебуває на виконанні у державного виконавця, тому продовження існування арешту, накладеного постановами про арешт коштів та майна боржника від 11 вересня 2018 року не відповідають меті його застосування, а саме: забезпечення реального виконання рішення з огляду на ту обставину, що наразі заочне рішення суду не виконується, виконавчий лист за таким до органів ДВС повторно не пред`явлений.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Шевченківський РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити в повному обсязі.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що з урахуванням частини третьої статті 37, статей 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку повернення виконавчого документу стягувачу без виконання відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 цього Закону не передбачено обов`язок виконавця знімати будь-які арешти з коштів чи майна боржника, так як підставою для завершення виконавчого провадження була відсутність майна та коштів для стягнення боргу з боржника, а не фактичне виконання рішення суду. Відтак, державний виконавець під час примусового виконання виконавчого листа № 761/24097/15-ц від 31 травня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» боргу в сумі 50 103,91 грн діяв виключно в межах чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника за довіреністю - адвокат Кравченко Р.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Як на підставу своїх заперечень зазначив, що у зв`язку із скасуванням ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року заочного рішення суду від 25 лютого 2016 року, на виконання якого видавався виконавчий лист, відсутні обставини, які були підставою для накладення оспорюваних арештів, а тому продовження існування такого обтяження порушує права заявника на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів витребуваних судом першої інстанції матеріалів виконавчого провадження, що на виконання заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року у справі № 761/24097/15-ц 31 травня 2018 року було видано виконавчий лист про солідарне з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 35 900,25 грн, втрат від інфляції в розмірі 10 689,84 грн, три відсотки річних в розмірі 3 017,74 грн, а також про стягнення в рівних частках з відповідачів на користь позивача судового збору в розмірі 496,08 грн, тобто по 49,02 грн з кожного.

За заявою стягувача про прийняття до виконання виконавчого документу постановою державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Байрамова Т.Р. було відкрито виконавче провадження № 57143847 щодо боржника ОСОБА_1

11 вересня 2018 року в даному виконавчому провадженні державним виконавцем Байрамовим Т.Р. прийнято дві постанови про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів в розмірі 55 454,30 грн.

Постановою державного виконавця Байрамова Т.Р. від 16 листопада 2018 року виконавчий лист № 761/24097/15-ц, виданий 31 травня 2018 року Шевченківським районним судом м. Києва, повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Встановлено та не заперечувалося сторонами, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 26 лютого 2019 року за заявою ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення було скасоване заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року, а справу № 761/24097/15-ц призначено до розгляду в загальному порядку.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Звертаючись до суду зі скаргою на рішення державного виконавця щодо прийняття постанов про арешт коштів та майна боржника, ОСОБА_1 вказувала на те, що незважаючи на повернення 16 листопада 2018 року виконавчого листа стягувачу, оскаржувані в межах виконавчого провадження№ 57143847 постанови виконавця від 11 вересня 2018 року є чинними, хоча відповідні правові підстави відпали, а наявність обтяження майна позбавляє її можливості повноцінно реалізувати свої права як власника.

Задовольняючи вимоги скарги та скасовуючи постанови про арешт коштів та майна боржника, суд першої інстанції вважав, що державним виконавцем на порушення положень статей 13, 18, 37, 40 Закону України «Про виконавче провадження» не було знято арешт з майна та коштів боржника та відповідні відомості не були зазначені в постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 16 листопада 2018 року.

Однак із таким висновком суду колегія суддів погодитися не може.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року (далі - Закон 1404-VIII) встановлено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).

Положеннями частини першої, другої та п`ятої статті 13 Закону № 1404-VIIIпередбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону. Постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до вимог частини першої, другої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави повернення виконавчого документу стягувачу. Зокрема, пунктом другим частини першої статті 37 вказаного Закону № 1404-VIII визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно із частиною третьою статті 37 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску виконавець виносить постанову. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (частина четверта, п`ята статті 37 Закону № 1404-VIII).

Разом із тим, правові підстави закінчення виконавчого провадження визначаються статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 2 червня 2016 року, пунктом п`ятої частини першої якої встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

При цьому закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 39 вказаного Закону виключає можливість розпочати його знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу - це складові завершення виконавчого провадження, проте вони мають різну правову підставу і відповідно різні правові наслідки.

Частиною першою статті 40 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина друга Закону № 1404-VIII)

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № 57143847 було завершене 16 листопада 2018 року на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» шляхом повернення виконавчого документа стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. При цьому стягувач мав право у визначені законодавством строки повторно пред`явити виконавчий лист до виконання.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що державний виконавець не мав повноважень щодо зняття арешту з майна боржника при прийнятті постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки вказаний механізм стосується лише тих випадків, коли відбувається повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, як це зазначено у частині першій статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому завершення виконавчого провадження з підстав пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає можливості зняття арешту з майна боржника, оскільки заочне рішення суду, яке на той час було чинним та набрало законної сили, виконано не було.

Державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, оскільки відповідно до положень статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим. В даному випадку було прийнято постанову не про закінчення виконавчого провадження, а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 37 вказаного Закону), а не суду.

Таким чином, при розгляді даної справи, судом першої інстанції безпідставно та необґрунтовано встановлено наявність в оскаржуваних діях та рішеннях державного виконавця Шевченківського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Байрамова Т.Р. порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 листопада 2020 рокув справі № 361/201/20, у постанові від 9 квітня 2020 року в справі № 732/1195/18, у постанові від 4 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09, у постанові від 18 грудня 2019 року в справі № 740/3240/18, у постанові від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г та багато інших.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів враховує той факт, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року було скасоване заочне рішення суду від 25 лютого 2016 року, на виконання якого видавався виконавчий лист, що виконувався державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 57143847, проте за встановлених обставин справи захист майнових прав заявника, як боржника у виконавчому провадженні, яке завершене відповідно до чинної постанови державного виконавця, є неможливим.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця»

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Зважаючи на викладене, надаючи оцінку обставинам, на які посилалася ОСОБА_1 як на підставу вимог своєї скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що зняття арешту з майна боржника пов`язується саме із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу, а тому при прийнятті оскаржуваних постанов державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», вказаними дійми та рішеннями не порушено прав і свобод заявника.

Частинами третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин ухваласуду першої інстанції про задоволення скарги на рішення державного виконавця щодо прийняття постанов про арешт коштів та майна боржника не відповідає обставинам справи і вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги.

Документально підтвердженні судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, відповідно до положень статей 141, 382, 452 ЦПК України покладаються колегією суддів на заявника, оскільки постановлено судове рішення про відмову у задоволенні її скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 2 грудня 2019 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Байрамова Талята Рефатовича щодо прийняття постанов про арешт коштів та майна боржника відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 2 102 грн (дві тисячі сто дві гривні) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній