Справа № 727/267/21
Провадження № 2/727/598/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2021 року Шевченківський районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді Одовічен Я. В.

За участю секретаря: Кицинюка С. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Посилалася на те, що вона являється власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджує договором купівлі-продажу від 28.12.2020 року.

Раніше придбана квартира належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.09.2011 року. До укладення договору купівлі-продажу від 28.12.2020 року ОСОБА_3 повідомила позивача про те, що у вказаній квартирі зареєстрований, але фактично не проживає її син ОСОБА_2 , який понад вісім років проживає у Франції та не має наміру повертатись на Україну.

Також продавець запевнила позивача, що проблем зі зняттям сина з реєстрації в спірній квартирі не буде і що він добровільно до кінця 2020 року приїде та зробить це, або ж видасть відповідну довіреність, якою надасть їй право зняти його з реєстрації свого місця проживання. Проте ця домовленість виконана не була і на даний час син продавця ОСОБА_2 залишається зареєстрованим у квартирі АДРЕСА_1

У зв`язку із реєстрацією місця проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 у неї виникли труднощі щодо реалізації права власності, зокрема сплати додаткових коштів по утриманню житла та його продажу.

Таким чином, відповідач за вказаною адресою не проживає, обов`язки по сплаті комунальних послуг не виконує та має інше місце проживання. Будь-яких речей відповідача за даною адресою не має. Перешкоди у користуванні квартирою йому ніхто не чинив. Він добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується.

Реєстрація місця проживання відповідача у її квартирі перешкоджає їй у реалізації повноважень власника.

Просила позов задовольнити, визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідачем відзиву на позов подано не було.

Ухвалою суду від 14.01.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала.

Відповідач у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій позов визнав і не заперечував проти ухвалення рішення по справі у його відсутності.

Згідно положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2020 року є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.8-9). Квартира складається з двох житлових кімнат. Загальна площа квартири становить 62,80 кв.м., житлова площа - 39,10 кв.м.

Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.11).

Відповідно до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З акту КЖРЕП №224 від 29.12.2020 року вбачається, що відповідач у даній квартирі дійсно зареєстрований, однак не проживає за вказаною адресою з 2012 року (а.с. 9-10).

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

За змістом частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 401 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Положеннями статті 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, виходячи з приписів ч.1 ст.405 ЦК України у відповідача виникло право користування квартирою АДРЕСА_1 як у члена сім`ї колишнього власника ОСОБА_3 .

Частиною 2 ст.406 ЦК України встановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Як роз`яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.33 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-158цс14 від 5 листопада 2014 року.

У позасудовому порядку спір між сторонами вирішено не було, у зв`язку з чим наявне оспорене право позивачки використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, за захистом якого вана змушена була звернутися до суду.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 319, 405 ЦК України ст.ст. ст.ст. 4, 5, 10, 18, 133, 259, 263-265, 273, 280, 281, 282, 284 ЦПК України, суд ,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП-не відомий) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Шевченківського

районного суду м.Чернівці Я. В. Одовічен