Єдиний унікальний номер 317/1352/21
Провадження номер 2/317/717/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2021 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Громової І.Б.

при секретарі Коваль В.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2021 р. до Запорізького районного суду Запорізької області звернувся фізична особа підприємець ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником.

Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 89797,00 та судовий збір.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до Наказу №20-П та трудового договору від 21.05.2020 року відповідач ОСОБА_2 була прийнята на роботу Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 , на посаду продавця продовольчих товарів у відділення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до наказу № 20/01-21 від 20 січня 2021 року про проведення щорічної інвентаризації в 2021 році, 24.01.2021 року силами робочої інвентаризаційної комісії, в присутності відповідача і в присутності також змінниці відповідача ОСОБА_4 була проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 24.01.2021 року. Відповідач разом зі змінницею безпосередньо приймали участь у проведенні інвентаризації, але на відміну від змінниці ОСОБА_4 відповідач не визнала факт нестачі і відмовилась підписувати результати інвентаризації, покинула робоче місце і більше на роботі не з`являлась.

За результатами проведення інвентаризації комісією була встановлена нестача товарно - матеріальних цінностей на загальну суму 179584, 00 грн.

03.03.2021 року на адресу відповідача цінним листом була направлена вимога де було запропоновано відповідачу добровільно покрити заподіяну шкоду, яка була залишена відповідачем без уваги.

Другий робітник магазину, змінниця відповідача, ОСОБА_4 визнала факт нестачі товарно-матеріальних цінностей саме з обоюдних з відповідачем дій і дала згоду добровільно сплатити її половину. Позивач вважає, що розмір шкоди, заподіяної позивачу з вини відповідача складає 89797,00 грн.

На переконання позивача, відповідач повинен нести повну матеріальну відповідальність перед позивачем за нестачу товарно - матеріальних цінностей, як працівник, з яким було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Нестача товарно - матеріальних цінностей виникла у зв`язку з недбалими діями відповідача. Порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків є протиправними діями. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі прямого умислу або необережності (халатність, недбалість); а дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв`язок.

Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи позивач ФОП ОСОБА_3 до суду не з`явився.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені позові.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, та відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 з 10.01.2000 р. зареєстрований як особа - підприємець.

21.05.2020 р. від ОСОБА_2 на ім`я ФОП ОСОБА_3 була надана заява про прийняття на роботу на посаду продавця продовольчих товарів з 22.05.2020 р.

ОСОБА_2 була прийнята на роботу 21.05.2020 р., що підтверджується повідомленням про прийняття працівників на роботу від 21.05.2020 р.

Відповідно до наказу (розпорядження) № 20-п від 21.05.2020 р. ОСОБА_2 прийнята на основну роботу з 22.05.2020 р. як продавець продовольчих товарів, з тривалістю робочого дня (тижня) 40 год. та окладом (тарифною ставкою) 4723 грн.

Відповідно до Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 21.05.2020 р. укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на ОСОБА_2 було покладено обов`язки: виконувати роботу продавця продовольчих товарів, а саме: приймати товари, перевіряти заповнення товарних одиниць, їх кількість та вагу, підраховувати штучні товари, перевіряти якість за результатами зовнішнього огляду, забезпечувати та нести відповідальність за зберігання товарів за кількістю та якістю, розраховувати покупців в готівковий та безготівковій формі та нести відповідальність за збереженність грошових коштів, повинна знати правила використання РРО.

Згідно наказу № 04/01-21 від 04.01.2021 р. ФОП ОСОБА_3 було створено інвентаризаційну комісію на 2021 р.

Відповідно до наказу № 20/01-21 від 20.01.2021 р. ФОП ОСОБА_3 було зобов`язано провести щорічну інвентаризацію в 2021 р. у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно Акту контрольної перевірки інвентаризації цінностей продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , кондитерський відділ, без номеру та дати складання, контрольною перевіркою було встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 179584,00 коп. Зазначений акт ОСОБА_2 відмовилась підписати.

Крім того. 24.01.2021 р. було складено акт фіксації відмови від надання письмових пояснень складеного комісійно, зафіксовано відмову ОСОБА_2 від надання пояснень.

03.03.2021 року на адресу відповідача була направлена вимога де було запропоновано відповідачу добровільно покрити заподіяну шкоду, яка була залишена відповідачем без уваги.

Стороною позивача більше доказів не надавалося. Клопотань про витребування та доручення до матеріалів справи не заявлялося.

Кожна сторона користується своїми правами на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

Таким чином, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст. 130 КЗпП України.

Статтею 134 Кодексу Законів про працю України передбачено відповідальність працівника який несе повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Позивачем не було надано до суду укладеного типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24.

У пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно ст. 130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, які саме винні, протиправні дії вчинив відповідач, що призвели до заподіяння шкоди, як обов`язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, в суді позивачем не доведено.

Таким чином з наявних у справі доказів, не можна дійти висновку, що винними протиправними діями відповідача позивачу заподіяно матеріальної шкоди і він має нести цивільну відповідальність.

Належні, достатні і допустимі докази про обставини заподіяння шкоди, необхідні для покладання на особу матеріальної відповідальності за шкоду заподіяну працівником при виконанні трудових обов`язків суду не подано.

Крім того, суд бере до уваги той факт, що на час розгляду справи у суді відповідача не було звільнено з роботи позивачем та він утримує у себе трудову книжку відповідачки.

Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

Отже, позивачем не надано доказів в чому полягають винні та протиправні дії (бездіяльність) відповідача та не надано достатніх доказів, які підтверджували б, що саме з вини відповідача була заподіяна матеріальна шкода.

В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", дано роз`яснення, що суддя незалежно від обставин справи має, зокрема, вирішити питання про подання сторонами або про витребування доказів про винне порушення працівником обов`язків за трудовим договором і наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, час її виникнення, пояснень працівника, актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, вироку суду чи постанови органу розслідування, наказу за результатами перевірки даного випадку, висновків компетентних органів або експертизи про допущені порушення і причини шкоди, документів про коло трудових обов`язків працівника. Тобто на працівника покладається матеріальна відповідальність у розмірі шкоди, яка заподіяна з вини працівника, яка повинна доводитись наявністю доказів порушення трудової дисципліни, вчиненням протиправних та інших дій, направлених на заподіяння шкоди.

Таким чином, по справі позивачем не було належним чином доведено наявності передбачених законом підстав для покладення на працівника обов`язку відшкодування спричиненої роботодавцю шкоди, відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню, та слід ухвалити рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 130, п. 3 ст. 134, 135,136, 232,233 КЗпП, ст. 12,13,77,79, 81,263,264,27,354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 22.11.2021 р.

Суддя І.Б. Громова