КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в складі судді Гаврилової О.В.,

встановив:

22.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ» (далі - ТОВ «АТБ-МАРКЕТ») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 05.09.2017 він був прийнятий на роботу на посаду молодшого приймальника товарів у магазин "Продукти 908" ТОВ "АТБ-МАРКЕТ".

Наказом №72/2-к від 27.04.2020 його було звільнено з роботи.

В день звільнення з роботи відповідачем не було виплачено суми за період з 27.03.2020 по 05.04.2020, коли він перебував на лікарняному.

Відмова відповідача в призначенні допомоги з тимчасової втрати працездатності обґрунтована тим, що відповідно до п.22 ст.20 та п.1 ст.21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від наслідків Чорнобильської катастрофи", п. 1 ст.4 Закону України "Про відпустки" лікарняний лист було видано під час його перебування у додатковій відпустці з 23.03.2020 по 07.04.2020, що була надана йому як особі, постраждалій внаслідок катастрофи на ЧАЕС.

Рішення відповідача про відмову в призначенні допомоги з тимчасової втрати працездатності вважав незаконним та таким, що призвело до порушення його прав.

З огляду на викладене, просив суд стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 50 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Посилається на те, що підстав для відмови в наданні допомоги по тимчасовій непрацездатності, визначених статтею 23 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", судом встановлено не було. Працівник, який має право на вказаний вид додаткової відпустки, має визначитися з підставами його відсутності на роботі ( перебування у відпустці чи перебування на лікарняному), після чого роботодавець може здійснити відповідне корегування кадрової документації та нарахувань грошових коштів. Відповідач повинен був сам знайти спосіб оплати лікарняного листка.

Суд першої інстанції не врахував постанову Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі №139/325/17, відповідно до висновків якої додаткова відпустка із збереженням заробітної плати особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, є щорічною в розумінні ст. 4 Закону України "Про відпустки".

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» - адвокат Помазкін А. Є. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки позивач отримав за період тимчасової непрацездатності заробітну плату. Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у справі №755/6539/2, яка набрала законної сили, встановлено безпідставність позовних вимог позивача про стягнення допомоги з тимчасової втрати працездатності за листком непрацездатності серії АДШ №426126 за період захворювання з 27.03.2020 по 05.04.2020, а отже на час звільнення позивача з ТОВ "АТБ-МАРКЕТ" у відповідача були відсутні обов`язки з виплати позивачеві таких коштів, а як наслідок - відсутні підстави для стягнення середнього заробітку.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в ній доказами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для висновку, що з позивачем при звільненні не було проведено повного розрахунку. Законність рішення відповідача про відмову у призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності встановлено судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, а тому не підлягає доказуванню при розгляді даної справи.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом №146-к від 05.09.2017 ОСОБА_1 прийнято на роботу до ТОВ "АТБ-МАРКЕТ" на посаду молодшого приймальника товарів.

Згідно витягу з наказу ТОВ "АТБ-МАРКЕТ" №45-от від 12 березня 2020 року ОСОБА_1 надано додаткову оплачувану відпустку громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на 16 календарних днів, з 23 березня 2020 року по 07 квітня 2020 року.

Відповідно до копії листка непрацездатності (серія АДШ № 426126), ОСОБА_1 на період з 27.03.2020 по 04.04.2020 був звільнений від роботи у зв`язку з хворобою.

Наказом №72/2-к від 27.04.2020 ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідач відмовив позивачу в призначенні допомоги з тимчасової втрати працездатності, оскільки вищевказаний листок непрацездатності було видано під час його перебування в додатковій відпустці з 23.03.2020 по 07.04.2020, наданої особі, що постраждала внаслідок катастрофи на ЧАЕС (а.с.5).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року (справа №755/6539/20) позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ "АТБ-МАРКЕТ" про визнання недійсним рішення, зобов`язання здійснити виплату грошових коштів задоволено частково. Визнано протиправним рішення ТОВ "АТБ-МАРКЕТ", викладене в листі №3377/1/У/ВНЗП від 21 квітня 2020 року про відмову в призначенні допомоги з тимчасової втрати працездатності (листок непрацездатності серії АДШ №426126) за період захворювання з 27 березня 2020 року по 05 квітня 2020 року ОСОБА_1 . Зобов`язано ТОВ "АТБ-МАРКЕТ" вчинити дії по прийняттю рішення по питанню призначення допомоги з тимчасової втрати працездатності (листок непрацездатності серії АДШ №426126), з дотриманням вимог законодавства України.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року (справа №755/6539/20), яка набрала законної сили, апеляційну скаргу ТОВ "АТБ-МАРКЕТ" задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

При ухваленні вказаного рішення апеляційний суд виходив з того, що додаткова відпустка, яка надається особам відповідно до пункту 22 статті 20 та пункту 1 статті 21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не віднесена законодавцем до щорічної відпустки, а визначена як пільга та компенсація за шкоду, завдану внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зважаючи на те, що вказана відпустка не належить до виду щорічних відпусток, визначених пунктом 1 статті 4 Закону України "Про відпустки", то відповідно на неї не поширюються норми цього Закону, передбачені для щорічних відпусток, зокрема про перенесення щорічної відпустки на інший період або її продовження в разі тимчасової непрацездатності працівника. Якщо працівник захворів, перебуваючи у відпустці, яка надається особам віднесеним до категорії 1 та 2 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, то вона не продовжується на період тимчасової непрацездатності та не переноситься на інший період і відповідно лист непрацездатності, який припадає на період цієї відпустки, не підлягає оплаті. Висновки суду першої інстанції про протиправність рішення відповідача щодо відмови у призначенні допомоги по тимчасовій непрацездатності не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

У справі, що переглядається, з урахуванням встановлених обставин у справі №755/6539/20, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що лист непрацездатності, виданий працівнику в період, коли він перебував у додатковій відпустці, яка надається особам, віднесеним до категорії 1 та 2 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, не підлягає оплаті. За таких обставин підстави для висновку про обґрунтованість позовних вимог відсутні.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги позивача про необхідність застосування в цій справі висновку, зробленого в ухвалі судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 липня 2017 року (справа №139/325/17), оскільки останній в розумінні ч.4 ст. 263 ЦПК України не є висновком Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, який підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на його законність та обґрунтованість не впливають, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк