справа № 361/1594/20
провадження № 2/361/521/21
24 вересня 2021 року м. Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретарів: Зазимко А.Ю., Лебідя В.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначав, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2020 року, укладеного між ним і Акціонерним товариством "Альфа-Банк" (далі - Банк або АТ "Альфа-Банк") належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Дана квартира на підставі договору іпотеки № 800003919-И від 21 травня 2008 року належала АТ "Альфа-Банк", реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Банком здійснена 23 серпня 2019 року. У цій квартирі, крім нього позивача, зареєстровані двоє відповідачів: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які були членами сім`ї колишнього власника (іпотекодавця) цієї квартири ОСОБА_4 , право власності якого на дану квартиру припинене 23 серпня 2019 року відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Відповідачі у справі у даній квартирі не проживають тривалий час, на момент укладення ним договору купівлі-продажу квартири, тобто 22 січня 2020 року, добровільно з реєстраційного обліку за місцем їх реєстрації не знялися, їхня реєстрація у цій квартирі перешкоджає йому (позивачу) вільно користуватися та розпоряджатися належним йому нерухомим майном.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву, у якій просили суд розглянути справу за відсутності сторони позивача, позов підтримують повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечують.
Відповідач ОСОБА_2 повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи вона повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем проживання, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов і заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. Про розгляд судом даної справи відповідач обізнана, оскільки одного разу подавала до суду заяву про відкладення розгляду цієї справи.
Відповідач ОСОБА_3 повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав.
За змістом ч. 4 ст. 223, ч. ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Провівши заочний розгляд справи, з`ясувавши позицію сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 на праві приватної власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 78,7 м2, житловою площею 40,2 м2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, укладеним 22 січня 2020 року між АТ "Альфа-Банк" і ОСОБА_1 , який зареєстрований в реєстрі за № 331; актом приймання-передачі нерухомого майна від 22 січня 2020 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 січня 2020 року № 197185421.
Із довідки, виданої Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" Броварської міської ради Київської області за № 1-11/2561 від 19 грудня 2019 року, вбачається, що у вказаній вище квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідачі у справі.
Згідно із відомостями, наданими суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані з 29 жовтня 2008 року за адресою: АДРЕСА_2 .
У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За змістом ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР (1983 року) члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР (1983 року) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
У ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Верховний Суд України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 висловив правову позицію та зазначив, що аналіз правових норм ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц та від 27 червня 2018 року у справі № 528/298/16-ц.
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є членами сім`ї колишнього власника цієї квартири ОСОБА_4 , членами сім`ї нового власника вказаної квартири позивача ОСОБА_1 вони не являються та у даній квартирі не проживають. Реєстрація відповідачів у належній позивачу на праві приватної власності квартирі порушує його права як власника цієї квартири.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у належній позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_1 не проживають, членами сім`ї нового власника квартири ОСОБА_1 вони не являються, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню, оскільки із переходом права власності на квартиру до нового власника АТ "Альфа-Банк", а у подальшому до позивача ОСОБА_1 , відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як члени сім`ї колишнього власника квартири ОСОБА_4 втратили право користування цим жилим приміщенням.
На підставі викладеного вище, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76, 81, 89, 259, 263 - 265, 274, 280, 282 ЦПК України, суд,
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом двадцяти днів з дня вручення йому копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивачем апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Дутчак І. М.