Справа № 161/1404/20
Провадження № 2/161/220/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі - Фурман Ю.В.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представників позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

представника відповідача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації вартості спільного майна, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

27.01.2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення компенсації вартості спільного майна на обгрунтування якої зазначив, що 19.01.2013 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 (далі - відповідач), який був розірваний рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 21.07.2019 року. За час шлюбу у період із 2013 року по 2019 рік відповідач без поважних причин ніде не працювала. У свою чергу в цей період він працював за кордоном на посадах помічника капітана та капітана торговельного судна далекого плавання, його середній дохід у місяць становив орієнтовно 7000 дол. США. Оскільки, компанія на яку він працював забезпечувала його усім необхідним (харчування, одяг, медичне страхування), частину зароблених коштів він щомісячно висилав ОСОБА_4 . Дані грошові кошти за їхньою домовленістю ОСОБА_4 мала відкладати на депозит, або у сейф. Окрім спільно нажитих грошових коштів ними у період шлюбу також було зроблено дороговартісний ремонт у квартирі і придбано майно, загальна вартість якого складає 829740 грн. Крім того, ними за час шлюбу було придбано і гідромасажну ванну та масажне ліжко, вартість яких на даний момент йому невідома. Вказує, що на момент його від`їзду у квартирі лишалися грошові кошти у розмірі 200000 дол. СІІІА, які він пересилав ОСОБА_4 із закордону для накопичення. Усе майно та грошові кошти, які були нажиті за час шлюбу із ОСОБА_4 , зберігалися у їх спільній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Приїхавши із чергового закордонного відрядження, він неодноразово намагався потрапити з дитиною до себе додому, але, як виявилося, ОСОБА_4 без його згоди змінила вхідні замки. 30.11.2019 року він зі своєю донькою ОСОБА_6 проникли у квартиру і виявили, що абсолютно усі речі були винесенні з квартири, а також зникли грошові кошти. Внаслідок цього він викликав слідчо-оперативну групу, яка провела огляд місця події та зафіксувала факт зникнення речей. Із пояснення ОСОБА_4 , наданими працівникам поліції, було встановлено, що вона усі спільно нажиті у шлюбі речі продала задля задоволення особистих потреб. На його переконання, відповідач витративши частину їх спільного нажитого майна на власні потреби, решту частину майна і грошових коштів приховала з корисливих для себе мотивів. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь компенсацію 1/2 частки грошових коштів, що були розміщенні на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 2433000 грн. та вартості спільного майна в розмірі 414870 грн., а також судові витрати по справі.

04.03.2020 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву з якого вбачається наступне. Так, із наданих позивачем банківських виписок вбачається, що загальна сума здійснених ним переказів становить 112859,36 дол. США. При цьому, позивач навіть не врахував подвоєння платежів у наданих ним документах за листопад 2018 - січень 2019 років на загальну суму 21000 дол. США, що свідчить про надуманість позову. Разом з тим, кошти, які все ж надходили переказами їй, використовувалися виключно в інтересах сім`ї. За вказані кошти вони жили, сплачували рахунки за комунальні послуги та телекомунікацію, придбавали певні речі, оплачували спільні відпустки тощо. Окрім того, в силу специфіки роботи позивача (моряк далекого плавання) він часто перебував далеко від дому, залишаючи її та свою доньку від першого шлюбу самих, а тому вона здійснювала догляд за дитиною, займалась облаштуванням квартири, вела домашнє господарство тощо. Такий розподіл обов`язків у їх сім`ї був узгоджений усіма її членами. Разом з тим, позивач працював по короткострокових контрактах, його дохід був мінливим. У періоди, коли останній не працював і був вдома, їх витрати значно збільшувались, проте доходів не було, а тому й значні накопичення були відсутні. Про дану обставину свідчить й те, що у власності їх сім`ї був лише один автомобіль та одна квартира з гаражем. У свою чергу, перелік майна, щодо якого заявляє свої вимоги позивач та його вартість є спірними та недоведеними, а копії документів містять ознаки неналежності. При цьому, реалізація певного спірного майна відбулася за час перебування у шлюбі та була необхідною для своєчасної та в повному обсязі оплати витрат на утримання їх спільного майна (квартири та гаража). Зважаючи на дати придбання окремих видів спірного майна та строків спільного користування ним, вони явно знецінились і їх ринкова вартість на дату розгляду цієї справи звісно нижча, ніж була ціна їх придбання. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі (Том 1, а.с.156-160).

04.03.2020 року відповідачкою було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя в обгрунтування якої остання зазначила, що у власності позивача перебуває автомобіль Suzuki Grand Vitara, 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , який був зареєстрований за останнім 24.12.2015 року. Вважає даний автомобіль таким, що підлягає поділу в порядку розділення спільно нажитого майна подружжя. Вказаний транспортний засіб використовувався виключно в інтересах сім`ї - для спільних поїздок (у тому числі й за межі міста), для забезпечення комфортних умов пересування дитини, для закупівлі та доставки продуктів та речей на сім`ю тощо. Технічне обслуговування та ремонт цього автомобіля здійснювала вона. Ринкова вартість цього транспортного засобу становить 220852 грн. Враховуючи те, що транспортний засіб по своїй правовій природі є неподільною річчю, а також те, що відповідач одноосібно користується ним з травня 2019 року, вважає за доцільне просити суд стягнути з відповідача грошову компенсацію за 1/2 частину вартості цього автомобіля. Окрім того, за час шлюбу з ОСОБА_1 ними спільно було набуто безліч рухомого майна, значну частину якого позивач намагається умисно приховати. Враховуючи наведене, просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя усе набуте ними з позивачем у період шлюбу рухоме майно із розподілом між сторонами в рівній частині по 1/2 кожному, стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину транспортного засобу Suzuki Grand Vitara, 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , в загальному розмірі - 110426 грн, а також стягнути судові витрати по справі (Том 1, а.с.196-202).

18.03.2020 року представником позивача було подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив наступне. Так, відповідач надає у відзиві суперечливі пояснення, якими з одного боку заперечує наявність майна, що було придбане за кошти позивача, з іншого боку стверджує про його наявність та вказує про те, що вона була змушена його реалізувати через обставини, що склалися. Вказує, що спірне майно було реалізовано відповідачем без належної на це згоди позивача, а кошти отримані від його реалізації були витрачені на особисті потреби відповідача, про що вона сама вказує у своїх поясненнях. Крім того, із 28.01.2014 року по 28.02.2019 року позивач перерахував на банківський рахунок ОСОБА_4 суму у розмірі 287537 дол. США. Про використання цих коштів відповідач зазначає, що за такі вони з позивачем жили, сплачували рахунки за комунальні послуги та телекомунікацію, придбавали певні речі, оплачували спільні відпустки тощо, однак, відповідач не надає жодних доказів, що підтвердили б вказані обставини. Враховуючи наведене, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення (Том 1, а.с.216-219).

26.05.2020 року представником відповідачки було подано заяву про уточнення зустрічних позовних вимог, відповідно до якої стороною відповідача було конкретизовано вартість та перелік майна, який вони просять визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя та розподілити його між сторонами згідно запропонованого варіанту поділу (Том 2, а.с.24-28).

06.07.2020 року від представника позивача надійшов на адресу суду відзив на зустрічну позовну заяву, в обґрунтування якого останній зазначив, що спірний автомобіль було придбано ОСОБА_1 до укладеного шлюбу із ОСОБА_4 , а тому дане майно є особистою приватною власністю позивача і не може підлягати поділу, як спільне майно подружжя. У свою чергу, відповідач намагається поділити спільне нажите майно у шлюбі, яке ж власне сама і приховала або знищила, а також намагається поділити те майно, за яке ОСОБА_1 просить у первісному позові стягнути вартість у якості компенсації, оскільки на день пред`явлення первісного позову таке майно було відсутнє/приховане. На підставі викладеного, просить у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - відмовити повністю за безпідставністю (Том 2, а.с.122).

16.07.2020 року представником відповідача було подано до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень на відзив зазначає, що за весь час перебування в шлюбі спірний автомобіль використовувався виключно в інтересах сім`ї, ОСОБА_4 брала участь в утриманні автомобіля в належному стані, що зумовило істотне зменшення знецінення вказаного автомобіля, адже за відсутності догляду за вказаним автомобілем на даний час ймовірніше за все залишився б не на ходу. Зважаючи на викладене, вважає транспортний засіб таким, що підлягає поділу у порядку розділення спільно нажитого майна подружжя. Разом з тим, внаслідок оцінки усього наявного спільно-нажитого майна, в тому ж числі про яке йдеться в первісному позові, було встановлено, що вартість майна наявного в квартирі станом на дату подання зустрічного позову та вартість тих речей які були винесені ОСОБА_1 є невідомою. Тому, поділ майна подружжя в натурі, у разі наявності можливості його здійснення, передує стягненню компенсації вартості такого майна, адже поділ майна в натурі між подружжям в рівних частках припиняє спір стосовно поділу майна, а не перекваліфіковує його в інший спір. Вважає зустрічні позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі (Том 2, а.с.133-134).

15.10.2020 року представником позивача в судовому засіданні було подано заяву про збільшення розміру позовних вимоги за первісним позовом, відповідно до якої за наслідками розгляду справи останній, враховуючи суттєву зміну курсу української гривні до дол. США з моменту подачі позову, просив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію частки грошових коштів, що були розміщенні на рахунках в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 2831640 грн. У решті позов просив залишити без змін (Том 3, а.с.92-93).

Крім того, 15.10.2020 року представник відповідача подав заяву про збільшення розміру зустрічних позовних вимог, згідно якої просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 5471 дол. США, які є 1/2 частиною коштів, що перебували на рахунку позивача станом на 14.05.2019 року (Том 3, а.с.98).

У судовому засіданні позивач та його представники надали пояснення аналогічні викладеним у первісній позовній заяві та відповіді на відзив, заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про їх збільшення підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Крім того, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити з підстав, які викладені у їх відзиві.

Відповідач та її представник щодо задоволення первісного позову заперечували із викладених у їх відзиві підстав, вважають позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Разом з тим, зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у зустрічному позові, заяві про збільшення розміру зустрічних позовних вимог та відповіді на відзив.

Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.01.2013 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.07.2019 року було розірвано. Вказане судове рішення набрало законної сили 03.09.2019 року (Том 1, а.с. 12).

Отже, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 19.01.2013 року по 23.07.2019 року.

Предметом розгляду даного спору є поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації частки вартості спільного майна.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого.

Під час розгляду справи судом не встановлено, а сторонами не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що між ОСОБА_1 протягом будь-якого періоду часу з 19.01.2013 року по 23.07.2019 року фактично були припиненні шлюбні відносини на час придбання будь-якого майна, з числа майна, яке є предметом даного спору.

Отже, надаючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, яка в повній мірі кореспондується з приписами положення ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У свою чергу, чинними нормами цивільно-процесуального законодавства України вищевказаний обов`язок щодо надання стороною доказів містить чіткий критерій до таких, а саме: що такі докази повинні відповідати вимог ст. ст. 77-80 ЦПК України та бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Так, на переконання суду, заявляючи вимогу про стягнення з ОСОБА_4 1/2 частини грошових коштів, які, як зазначає позивач, вони з відповідачкою накопичили за час шлюбних відносин та до фактичного їх припинення, та розмір яких становить 100000 дол. США, останній жодних доказів, що підтверджують дану обставину не надає.

Зокрема, матеріали справи не містять жодних доказів того, що усі перераховані ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_4 кошти були збережені останньою та що такі не були витрачені за час шлюбу ними обома на спільні сімейні потреби.

За наведених обставин, суд вважає необгрунтованою вимогу позивача про стягнення з ОСОБА_4 на його користь 100000 дол. США, а тому в даній частині позову йому слід відмовити.

Судом також встановлено, що сторонами за час шлюбу було здійснено у належній їм квартирі ремонт, було придбано за спільні кошти подружжя меблі та інші предмети для побуту.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається із наданих стороною позивача договорів купівлі-продажу та розрахункових документів, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в період зареєстрованого шлюбу було придбано майно загальною вартістю 829740 грн., серед якого: кухонний стіл і 4 крісла, телевізор, змішувач на умивальник, столовий набір, журнальний столик, кришталеві люстри з під світкою, вмонтована гардеробна, меблевий гарнітур, спальний гарнітур, кухонний гарнітур та інша вмонтована техніка.

У ході розгляду справи судом було встановлено, що частина із вищевказаного майна відповідачкою було відчужено. Про дану обставину ОСОБА_4 зазначила у своєму відзиві на позовну заяву, де вона підтвердила ту обставину, що продаж спільнонажитого майна було необхідним для своєчасної та в повному обсязі оплати витрат на утримання їх з позивачем спільного майна (квартири та гаража), а інша частина майна залишилась у її користуванні.

Крім того, вищевказана обставина в повній мірі узгоджується із наданими відповідачкою письмовими поясненнями в рамках кримінального провадження № 0005007 (Том 1, а.с.101).

Разом з тим, стороною відповідачки будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що кошти, отримані від реалізації спірного майна нею були витрачені в інтересах сім`ї, всупереч вимогам ст. ст. 76-81 ЦПК України, суду надано не було.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості спільного майна в розмірі 414870 грн.

Крім того, вищевказані обставини у причинно-наслідковому зв`язку виключають можливість задоволення зустрічних позовних вимог в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя усього набутого сторонами у період шлюбу рухомого майно із розподілом між ними в рівній частині по 1/2 кожному.

На переконання суду, відповідач у своєму зустрічному позові намагається поділити спільне нажите майно у шлюбі, яке ж власне сама частково реалізувала та за яке ОСОБА_1 просить у первісному позові стягнути його вартість у якості компенсації, оскільки на день пред`явлення первісного позову наявність такого майна не встановлена.

У своєму зустрічному позові сторона відповідача просить також стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію за 1/2 частину транспортного засобу Suzuki Grand Vitara, 2008 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , в загальному розмірі - 110426 грн.

Суд наголошує, що розподілу між сторонами підлягає тільки те майно, яке вважається спільною власністю подружжя та яке фактично було набутим в період реєстрації шлюбу.

Разом з тим, як встановлено судом, автомобіль Suzuki Grand Vitara, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 було придбано (набуто у власність) позивачем 04.12.2009 року, що підтверджується договором купівлі-продажу автомобіля № 399-2009, актом про продаж № 396-09 від 11.12.2009 року, актом прийому-передачі автомобіля від 15.12.2009 року (Том 2, а.с.(123-126).

Оскільки спірний автомобіль було придбано ОСОБА_1 до укладеного шлюбу із ОСОБА_4 , даний автомобіль є його особистою приватною власністю і не може підлягати поділу, як спільне майно подружжя.

При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 5471 дол. США, які є 1/2 частиною коштів, що перебували на рахунку позивача станом на 14.05.2019 року, оскільки такі були зняті позивачем у період зареєстрованого з відповідачкою шлюбу, а та обставина, що такі кошти були у подальшому використані не на користь сім`ї, ОСОБА_4 та її представником в ході судового розгляду обгрунтованою не була.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації вартості спільного майна та про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За наведених обставин, суд вважає понесені судові витрати ОСОБА_4 залишити за нею, а також стягнути з останньої на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1343,07 грн.

Керуючись ст. ст. 60, 63, 65, 70, 71 СК України, ст. ст. 364, 368, 369, 372 ЦК України, на підставі ст. ст. 13, 76-81, 137, 141, 193, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення компенсації вартості спільного майна - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію частки вартості спільного майна в розмірі 414870 (чотириста чотирнадцять тисяч вісімсот сімдесят) грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 1343 (одна тисяча триста сорок три) грн. 07 коп.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 лютого 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук