Справа № 309/3113/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Готри Т.Ю. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Хустського районного суду від 18 серпня 2021 року (у складі судді Піцура Я.Я.) за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення у серпні 2021 р.

Просила:

-накласти арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити приватному нотаріусу Хустського районного нотаріального округу Рошинець Н.П. видавати ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у спадковій справі № 95/2018.

Заявник була опікуном свого брата ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Хустського районного суду від 27.06.2018 р. Цим же рішенням ОСОБА_3 було визнано недієздатним.

13.11.2018 р. заявником подано приватному нотаріусу Хустського районного нотаріального округу Рошинець Н.П. заяву про прийняття спадщини після смерті свого брата - ОСОБА_3 .

Однак, заявник є спадкоємицею другої черги. Спадкоємцем першої черги є син ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .

Заявник вважає, що має законні підставі для зміни черговості спадкування, оскільки саме вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала різного роду допомогу своєму братові, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані, у зв`язку з чим і звернулася до суду з позовом.

У контексті заявленого позову заявник вважає, що необхідно вжити заходи забезпечення позову, щоб попередити дії відповідача з відчуження майна тощо.

Ухвалою судді Хустського районного суду від 18 серпня 2021 р. у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати цю ухвалу та постановити нову постанову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі. Доводить про порушення норм процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-суд першої інстанції указав, що заходи забезпечення позову є неспівмірними із заявленим позовом, однак заявник не може погодитися із цим, оскільки хоча позивачем і заявлено позовну вимогу немайнового характеру (зміна черговості спадкування), але в склад спадкового майна входять будинки, на які позивач просить накласти арешт, щоб попередити можливі дії відповідача стосовно їх подальшого відчуження;

-спадкове майно не арештоване, відтак відповідач у будь-який момент може оформити на себе спадщину та реалізувати майно;

-вжиття заходів забезпечення позову зможе ефективно захистити спадкові права заявника.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 до суду не надходило, оскільки він відмовився від отримання апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із того, що заявницею не надано достатніх доказів для вжиття заходів забезпечення поданого позову. Викладені в заяві мотиви не дають підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду. Крім того, у заяві не наведено ґрунтовних підстав для застосування заходів забезпечення позову, не наведено фактів, які б давали підстави стверджувати про можливі недобросовісні дії з боку відповідача щодо порушення інтересів позивача.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам справи, належно оціненим доказам і нормам матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Так, ч.1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належить або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1). Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Отже, з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 76 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

За приписами частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач мав обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Проте, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 заявлено вимогу немайнового характеру - зміна черговості права на спадкування. Натомість, заходи забезпечення позову просить вжити характерні для майнового спору - накладення арешту на житлові будинки за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

Із Інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно видно, що одноосібним власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 10.12.2012 р. є ОСОБА_3 , тобто померлий брат позивача (а.с.49), у той же час, як передбачено п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України, арешт може бути накладений на майно, що належить відповідачеві. У нашому випадку вбачається, що спірне майно не належить відповідачеві.

Вимога про заборону приватному нотаріусу Хустського районного нотаріального округу Рошинець Н.П. видавати ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у спадковій справі № 95/2018 є необґрунтованою, оскільки заявником не подано жодних доказів того, що ОСОБА_3 взагалі звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Довід апеляційної скарги про те, що в склад спадкового майна входять будинки, на які позивач просить накласти арешт, щоб попередити можливі дії відповідача стосовно їх подальшого відчуження, не заслуговують на увагу з тих підстав, що в спірних правовідносинах апріорі не можуть ставитися питання, пов`язані зі спадкуванням майна та колом спадкоємців, оскільки вимоги позовної заяви стосуються зміни черговості спадкування.

Із цих самих підстав не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про те, що спадкове майно не арештоване, відтак відповідач у будь-який момент може оформити на себе спадщину та реалізувати майно.

Довід апеляційної скарги про те, що вжиття заходів забезпечення позову зможе ефективно захистити спадкові права заявника, не береться до уваги колегією суддів через те, що заявлені вимоги стосовно забезпечення позову є неспівмірними із заявленими позовними вимогами, відтак ніякої мови про захист спадкових прав позивача не йдеться.

У ході апеляційного перегляду позивачем не спростовано висновку суду першої інстанції, що ті заходи забезпечення позову, які вона просить вжити є спів мірними із заявленими позовними вимогами, відтак суд першої інстанції цілком правомірно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2.Ухвалу Хустського районного суду від 18 серпня 2021 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

4.Повне судове рішення складено 23 листопада 2021 р.

Судді: