Апеляційне провадження № 22-ц/824/2530/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи 359/7709/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , поданою їх представником ОСОБА_5 ,

на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2020 року, постановлену в приміщенні суду під головуванням судді Чирка С.С., -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів.

28 серпня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити зазначений вище позов шляхом накладення арешту на домоволодіння в АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,1320 га кадастровий номер :01:016:0022, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві приватної власності ОСОБА_7 та заборона здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо них.

Вимоги заяви обґрунтовував тим, що на виконанні Святошинського РВ ДВС м. Києва перебуває на виконанні виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на його користь заборгованості в розмірі 120 000,00 грн. та судових витрат на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.04.2009. Виконавче провадження не завершено, сума боргу в межах виконавчої процедури не стягнута та добровільно боржником не повернута.

10.08.2009 ОСОБА_2 укладено договори дарування, яким належне боржнику майно відчужене на користь його сина ОСОБА_3 . Вважає, що вказані договори було укладено без наміру створення правових наслідків саме дарування, а лише з метою приховання (укриття) майна від звернення на нього стягнення та ухилення боржника від повернення грошових коштів.

Вважав, що невжиття заходів забезпечення позову, як накладення арешту на майно, може унеможливити ефективний захист його порушених прав, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки існує реальна загроза подальшого відчуження нерухомого майна та фактична неможливість повернення боргу.

На час відкриття виконавчого провадження у боржника це було єдиним майном, на яке можливо було звернути стягнення. Вказує, що у відповідачів існують наміри відчужити таке майно, що підтверджується копією оголошення про відчуження майна по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на домоволодіння загальною площею 347,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1320 га. кадастровий номер :01:016:0022, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , , що належать на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Заборонено здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо домоволодіння загальною площею 347,60 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,1320 га. кадастровий номер :01:016:0022, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належать на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу та, вказуючи на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суддя Чирка С.С. не мав повноважень розглядати заяву про забезпечення позову, оскільки провадження у вказаній справі відкрито та перебувало на розгляді судді Муранової-Лесів І.В.

Ухвала суду була постановлена без участі відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 .

Вважає запропонований позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає заявленим позовним вимогам, які носять немайнових характер.

Також суд не звернув увагу на тай факт, що ОСОБА_3 є неповнолітнім, а тому для відчуження майна необхідний дозвіл служби у справах дітей. З такою заявою до вказаних органів третя особа звертатися не збирається.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Вказує, що апеляційна скарга не містить обґрунтувань того, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального та матеріального права.

Вважає задоволення заяви про забезпечення позову у спосіб накладення арешту на нерухоме майно співмірним заявленим позовним вимогам.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підтримала доводи апеляційної скарги з підстав в ній викладених, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 заперечувала проти доводів апеляційної скарги. Просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належно.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль, суд першої інстанції виходив з того, що заходи забезпечення позову є спів мірними з заявленими вимогами та вважав наявними достатні підстави того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим в майбутньому виконання рішення суду.

З вказаними висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду ( ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України).

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Звертаючись із позовною заявою про визнання недійсними договорів дарування ОСОБА_1 вказував, що ОСОБА_2 , який за рішенням суду та постановою про відкриття виконавчого провадження є боржником перед ним, рішення суду про повернення боргу в сумі 120 000,00 грн. та судового збору не виконує. А укладаючи договори дарування майна, за рахунок якого можливо здійснити погашення заборгованості, ОСОБА_2 приховав справжній намір вчинення цих правочинів, тобто вчинив фіктивні правочини.

Підставою звернення із заявою про забезпечення позову зазначав, що оскільки після відкриття виконавчого провадження боржник відчужив належне йому майно, вважає, що відповідачі мають об`єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Окрім цього, надав до суду копію оголошення про продаж майна, а саме будинку по АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що предметом спору є визнання договорів дарування недійсними, вид забезпечення позову, який просив застосувати ОСОБА_1 , як накладення арешту на нерухоме майно є співмірними із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно.

Відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що висновок суду першої інстанції про те, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду є вірним.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Обраний позивачем вид забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Таким чином, стороною позивача наведені як причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано необхідність їх вжиття, враховано співмірність заходу забезпечення позову заявленим вимогам, з огляду на що висновок суду про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідає вимогам закону.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З огляду на викладене, суд першої інстанції доцільно забезпечив позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборонив здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нього.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суддя Чирка С.С. не мав права розглядати заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову є надуманими та спростовуються матеріалами справи. Розпорядженням в.о.керівника апарату Мельничук М.В. від 26.08.2020 № 203 обґрунтовано призначення проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 359/7709/19 (2-з/359/93/2020) за заявою про забезпечення позову у зв`язку з перебуванням судді Муранової-Лесів І.В. з 27.07.2020 по 02.09.2020 у щорічній основній відпустці (ас.16). Враховуючи, що за положеннями ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження, доводи апеляційної скарги є неспроможними. При цьому, матеріали справи містять протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями з якого вбачається склад колегії суддів: «Нові судді: Станіслав Станіславович Чирка. Вилучені (замінені) судді: Ілона Віталіївна Муранова-Лесів» (ас.17).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ухвала постановлена без участі відповідача та третьої особи на увагу суду не заслуговують, оскільки ч.1 ст. 153 ЦПК України надає суду право вирішувати можливість розгляду заяви про забезпечення позову без виклику або з викликом учасників справи.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що третя особа до служби у справах дітей для надання дозволу на продаж майна не зверталася, не можуть слугувати підставою для скасування ухвали про забезпечення позову, оскільки стосуються процедури продажу майна.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на правильність постановленої ухвали не впливають, і не дають підстав уважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування чи зміни не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 січня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: