П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про зняття арешту з його нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 , накладеного відповідно до постанови 28/30 від 19.06.2003р. відділом ДВС у Ленінградському районі м. Києва, вилучивши з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 1398573 від 21.10.2004р. про арешт нерухомого майна (невизначене майно, все майно).

В обґрунтування позову зазначив, що 09.06.2020 р. під час спроби оформлення договору дарування частки власної квартири дізнався про те, що на невизначене нерухоме майно (все майно) позивача накладено арешт відповідно до постанови 28/30 від 19.06.2003 р. відділом ДВС Ленінградського району м. Києва.

На даний час позивач не є боржником по жодному виконавчому провадженню, і відсутність інформації в Єдиному реєстрі боржників про існування у позивача відкритих відносно нього виконавчих проваджень це підтверджує. Відповідно до інформації (відомостей) з Державних реєстрів від 09.06.2020 р. арешт на квартиру не накладено, проте державний нотаріус Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Мельник М.П. відмовила в укладенні договору дарування частки квартири, так як згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на невизначене нерухоме майно (все майно) ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , накладено арешт.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року позов задоволено, знято арешт з нерухомого майна ОСОБА_2 , накладений відповідно до постанови 28/30 від 19.06.2003 року відділу Державної виконавчої служби у Ленінградському районі м. Києва, вилучивши з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 1398573 від 21.10.2004 року про арешт нерухомого майна (невизначене майно, все майно).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участь у справі, однак чиї інтереси були порушені таким судовим рішенням, направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

23.09.2021 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду - законним і обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження з огляду на наступне:

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу ч. 1 ст. 352 ЦПК України особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку ст. 352 ЦПК України, повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв, як вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, слід урахувати, що судове рішення, оскаржуване незалученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Судове рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього судового рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині судового рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку судове рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Виходячи з наведеного, першочергово підлягає до вирішення апеляційним судом питання про наявність порушеного права особи, яка звернулась з апеляційною скаргою не будучи учасником справи в суді першої інстанції.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою, апелянт порушення своїх прав обґрунтовував тим, що оскаржуваний арешт було накладено на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 квітня 2003 року в справі №2-628 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Вказаним рішенням з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто 39 975 грн. за договором позики та 400 грн. судових витрат, а всього 40 175 грн. Вказане рішення набрало законної сили 08 травня 2003 року. Апелянт зазначає, що після вступу рішення в законну силу він отримав виконавчий лист та подав його до виконавчої служби для примусового стягнення. ОСОБА_2 не виконував вищевказане рішення, через що Відділом ДВС було накладено арешт на все його нерухоме майно. Апелянт зазначає, що зважаючи на те, що рішення суду від 07 квітня 2003 року про стягнення боргу з ОСОБА_2 не виконано, з арештованого майно не могло бути знято арешт до повного виконання судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що з в врахуванням положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, твердження апелянта мали бути підтвердженні відповідними та належними доказами. В той же час належних доказів на підтвердження своїх посилань останній до суду не надав, фактично обмежившись лише дорученням до апеляційної скарги копії рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 квітня 2003 року.

Жодного доказу з приводу того чи, було видано виконавчі документи по вказаному рішенню, чи були вони пред`явлені до виконання в рамках такого виконавчого провадження, чи виконано/не виконано рішення суду на даний час, та чи взагалі має спірний арешт будь-яке відношення до вищезгаданого рішення суду, до матеріалів справи представлено не було.

З іншої сторони, позивач надав до суду докази того, що відносно нього відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що апелянтом не було належним чином доведено своїх посилань стосовно того, що оскаржуваний арешт майна позивача має будь-яке відношення до нього, відтак, що оскаржуване рішення стосується прав та інтересів апелянта.

Згідно з п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне закрити апеляційне провадження на підставі ч.3 ст.362 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 362, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 травня 2021 року закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько