Постанова

Іменем України

24 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 161/21386/20

провадження № 61-14615св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів),

третя особа - Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 29 липня 2021 року в складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Угрудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та просив зняти арешти з усього належного йому майна, в тому числі з квартири АДРЕСА_1 , накладені на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 48166760, виданої 25 вересня 2015 року державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Іл`юк Н. В. і постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 32704712, виданої 29 травня 2012 року державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Іл`юк Н. В.

В обґрунтування позову зазначав, що вказані арешти були накладені на його майно в рамках виконавчих проваджень № 32704712 та № 48166760 щодо стягнення з нього на користь Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне заборгованості у розмірі 4 010, 30 грн та 533, 70 грн відповідно. На сьогодні матеріали виконавчих проваджень, у яких на належне йому майно було накладено арешт, знищено за закінченням строку зберігання. Таким чином, станом на дату звернення до суду заборгованість, на забезпечення стягнення якої було накладено спірні арешти, не існує, згідно інформації Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Державної податкової служби у Волинській області в нього будь-яка інша заборгованість відсутня.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Знято арешти з усього майна ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), в тому числі з квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), накладені на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 48166760, виданої 25 вересня 2015 року державним виконавцем Іл`юк Н. В., та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 32704712, виданої 29 травня 2012 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Іл`юк Н. В.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що арешт, накладений на належне ОСОБА_1 майно, порушує його права, оскільки він як власник позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися ним.

Постановою Волинського апеляційного суду від 29 липня 2021 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2021 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з майна закрито.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, тому помилковими є висновки суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки законом передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження в справі - закриттю.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2021 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 29 липня 2021 року та залишити в силі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2021 року.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що апеляційний суд прийняв постанову про закриття провадження у справі, застосувавши до спірних правовідносин висновок Верховного Суду у справі, фактичні обставини у якій не є подібними до фактичних обставин цієї справи.

Контроль за виконанням документа, який не є судовим рішенням в цивільній справі, не може здійснюватися в порядку розділу VII ЦПК України.

Виконавчий документ про стягнення з нього грошових коштів був виданий органом Пенсійного фонду України в м. Рівне, а не судом, тому неможливим є захист прав в порядку, визначеному в оскаржуваній постанові.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

22 вересня 2021 року справа № 161/21386/20 надійшла до Верховного Суду.

Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) направив відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 223692764 від 11 вересня 2020 року.

З вказаної інформаційної довідки вбачається, що зазначена квартира перебуває під арештом на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 48166760, виданої 25 вересня 2015 року державним виконавцем Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Іл`юк Н. В. та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 32704712, виданої 29 травня 2012 року державним виконавцем Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Іл`юк Н. В. Вищевказані арешти на майно боржника були накладені в рамках виконавчих проваджень № 32704712 та № 48166760.

Судом також встановлено, що згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у Рівненському міському відділі Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебувало виконавче провадження № 32704712 щодо примусового виконання вимоги про сплату боргу від 15 лютого 2012 року № Ф-562у, виданої Управлінням Пенсійного фонду України м. Рівне про стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління пенсійного фонду України заборгованості у розмірі 4 010, 30 грн. 28 грудня 2012 року державним виконавцем Відділу винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 5 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (неможливість встановити особу боржника, з`ясувати місце його проживання), що підтверджується інформаційним листом Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) № 169397 від 03 листопада 2020 року.

Згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у Рівненському міському відділі Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебувало виконавче провадження № 48166760 щодо примусового виконання вимоги про сплату боргу від 15 травня 2012 року № Ф-562у Управління Пенсійного фонду України м. Рівне про стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління Пенсійного фонду України м. Рівне залишку заборгованості у розмірі 533, 70 грн. 02 березня 2016 року державним виконавцем відділу винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з відсутністю у боржника майна). Вказана обставина підтверджується інформаційним листом Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) № 113499 від 25 червня 2020 року.

Як вбачається з інформації Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, станом на 03 серпня 2020 року відповідно до карток особового рахунку у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відсутня заборгованість по сплаті внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, штрафних санкцій та пені. Згідно інформації Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області ОСОБА_1 взятий на облік в управлінні 12 січня 2017 року у зв`язку зі зміною місцезнаходження. Згідно даних, що містяться у Центральному сховищі даних обліку сплати страхових внесків, заборгованість по платежах, стосовно яких контролюючими органами є органи Пенсійного фонду України, відсутня.

Відповідно до інформації Головного управління Державної податкової служби у Волинській області, станом на 03 серпня 2020 року у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 обліковувався податковий борг у сумі 914, 60 грн.

15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) із заявою, в якій просив зняти арешт, накладений на належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді виконавчої служби на вказану заяву, підстави для зняття арешту, передбачені частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», відсутні, оскільки згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження в межах виконавчих проваджень № 32704712 та № 48166760 виконавчий збір та витрати виконавчого провадження ОСОБА_1 не були сплачені, що унеможливлює зняття арешту з належного йому майна.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження в справі, апеляційний суд виходив з того, що позивач у справі є боржником у виконавчому провадженні, тому не може пред'являти позов про зняття арешту з майна з огляду на те, що законом у цьому випадку передбачений захист його прав шляхом оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VIIЦПК України.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У статті 3 вказаного Закону передбачено перелік рішень, що підлягають примусовому виконанню на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами у передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й рішення інших органів.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішеннями, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Тобто, право на звернення зі скаргою в порядку розділу VII ЦПК України пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України (у редакції, яка діяла на момент звернення до суду з позовом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або надання адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Частиною першою статті 287 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Тобто, якщо законом установлено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС до суду, який ухвалив відповідне рішення, як це передбачено для виконання судових рішень, у такому випадку виключається юрисдикція адміністративних судів у такій категорії справ.

Якщо виконанню підлягає рішення іншого органу (не суду) і відсутній спеціальний закон, що передбачає порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів ДВС, у такому випадку вони підлягають оскарженню в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 березня 2018 року в справі № 213/2012/16 (провадження № 14-13цс18).

У постанові Верховного Суду в складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61- 4726сво19) викладено правовий висновок про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред'являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду вій має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Оскільки арешт на належну позивачу квартиру був накладений в рамках виконавчих проваджень з виконання вимог Управління Пенсійного фонду України м. Рівне про сплату боргу, а не судових рішень, помилковим є висновок апеляційного суду про закриття провадження у справі з огляду на те, що вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду в порядку глави VIIЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, однак апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, постанова Волинського апеляційного суду від 29 липня 2021 року підлягає зміні шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови. Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне змінити резолютивну частину постанови Волинського апеляційного суду від 29 липня 2021 року, виключивши з неї роз`яснення позивачу права на судовий захист у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Волинського апеляційного суду від 29 липня 2021 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Виключити з резолютивної частини постанови Волинського апеляційного суду від 29 липня 2021 року роз`яснення позивачу права на судовий захист у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

СуддіА. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун

М. Ю. Тітов