Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2021 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник заявника - адвокат Проскурін В.Г.,

представник заінтересованої особи - ОСОБА_2 - адвокат Зарубіна Т.В.,

представник заінтересованої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, в залі суду, в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - ОСОБА_2 , просила вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав кривдника та покладання на нього обов`язків: заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_1 та її малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 на строк шість місяців; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 та її малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому йому на строк шість місяців.

Відповідно до ч.1 ст. 350-5 Цивільного процесуального кодексу України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі.

Заявник ОСОБА_1 та представник заявника - адвокат Проскурін Володимир Геннадійович в судовому засіданні підтримали подану до суду заяву та просили видати обмежувальний припис стосовно кривдника - ОСОБА_2 , пояснили, що з 20 серпня 2018 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час відносини між подружжям припинено, вони проживають окремо, заявниця разом з дитиною мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Однак ОСОБА_2 почав її переслідувати, приходить до місця проживання та здійснює психологічне насильство відносно заявника та їх спільної дитини, що стало підставою для звернення заявниці до правоохоронних органів. 18 листопада 2021 року кривднику вручений терміновий заборонений припис із забороною в будь-який спосіб контактувати з потерпілою особою строком на 10 діб. Зважаючи на тривалість протиправної поведінки кривдника відносно заявника особисто існують реальні побоювання щодо чинення кривдником фізичного насильства, тому просить застосувати заходи впливу до кривдника у спосіб, визначений у заяві про видачу обмежувального припису.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 - адвокат Зарубіна Тетяна Михайлівна в судовому засіданні висловила свою позицію щодо підстав для відмови у видачі обмежувального припису та просила врахувати позицію заінтересованої особи , яка викладена у письмових запереченнях, додатково пояснила, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 09 серпня 2021 року подружжя проживають окремо, ОСОБА_2 зрозумівши, що сім`ю зберегти неможливо 06 вересня 2021 року звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про розірвання шлюбу. З дня переїзду заявниці з малолітнім сином до своїх батьків, остання стала чинити перешкоди у спілкуванні батька з сином, неодноразові звернення заявника до органів поліції не підтверджують факт вчинення домашнього насильства, оскільки звернення заявника стосується лише конфлікту між подружжям з приводу чинення перешкод у спілкуванні з дитиною та надання можливості , як батьку приймати участь у його вихованні та розвитку, тому на даний час у подружжя існують спори щодо приипнення шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною шляхом встановлення порядку участі батька у його вихованні, тому спір не може бути вирішений шляхом застосування вказаних заявником заходів обмежувального припису.

Представник заінтересованої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, правом висловити свою позицію щодо наведених у заяві підстав для застосування обмежувального припису не скористався.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до правил ст. 350-2 Цивільного процесуального кодексу України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти).

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Правилами глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 Цивільного процесуального кодексу України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 Цивільного процесуального кодексу України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - ОСОБА_2 , заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до потерпілої особисто та її малолітнього сина психічного насильства, а саме: переслідування за місцем проживання, висловлювання образ та погроз життю та здоров`ю заявника з боку кривдника, що стало підставою для вручення кривднику працівниками поліції 18 листопада 2021 року термінового забороненого припису із забороною в будь-який спосіб контактувати з потерпілою особою строком на 10 (десять) діб з 15 год. 15 хв. 18 листопада 2021 року та діє до 15 год. 00 хв. 28 листопада 2021 року.

У Постанові Касаційного цивільного суду (Другої судової палати) у складі Верховного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) (у застосуванні обмежувального припису відмовлено) міститься правовий висновок щодо суті (правової природи) обмежувального припису.

«Ураховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до ст.ст. 24-26 Закону України « Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Терміновий заборонний припис виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення.

Терміновий заборонний припис виноситься за заявою постраждалої особи, а також за власною ініціативою працівником уповноваженого підрозділу органів Національної поліції України за результатами оцінки ризиків.

Терміновий заборонний припис виноситься строком до 10 діб.

Терміновий заборонний припис вручається кривднику, а його копія - постраждалій особі або її представнику.

Дія термінового заборонного припису припиняється у разі застосування до кривдника судом адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту або обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні.

Особа, стосовно якої винесено терміновий заборонний припис, може оскаржити його до суду в загальному порядку, передбаченому для оскарження рішень, дій або бездіяльності працівників уповноважених підрозділів органів Національної поліції України.

Отже, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» терміновий заборонний припис стосовно кривдника, якій виноситься працівниками поліції та обмежувальний припис, якій виноситься у судовому порядку відносяться до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

З огляду на викладене, посилання заявника у заяві про видачу обмежувального припису щодо факту чинення відносно неї з боку чоловіка психологічного насильства, яке мале місце 18 листопада 2021 року є необґрунтованим, оскільки, відповідно до вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильства » такий припис на певний термін (10 діб) з 18 листопада по 28 листопада 2021 року вже було вчинено у встановленому законом порядку шляхом вручення кривднику термінового забороненого припису, на дату розгляду цієї заяви в суді (23 листопада 2021 року) строк дії припису не сплинув, в той же час законом не передбачено винесення двох видів обмежувального припису за одним фактом прояву фізичного чи психологічного насильства.

За своєю суттю терміновий заборонний припис, є заходом превентивного характеру, що виноситься уповноваженою особою на підставі виявлених ознак домашнього насильства.

Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису у судовому порядку на більш тривалий термін, заявник не надала суду належних та беззаперечних доказів, які свідчать про те, що кривдник порушив заборони, які були визначені терміновим заборонним приписом, доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного або фізичного насильства щодо заявника після спливу дії термінового заборонного припису, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України.

Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.90 Цивільного процесуального кодексу України)

Суд критично відноситься до показів свідка ОСОБА_5 , мати заявника, яка в судовому засіданні наголосила, що протягом тривалого часу між донькою та її чоловіком виникають конфлікти та сварки на побутовому підґрунті, однак покази свідка зводяться до висловлення власного відношення до ОСОБА_2 , з яким вони перебувають у неприязних стосунках.

Вирішуючи питання належності та допустимості наданого суду доказу - диска СD-R, який долучено заявником, та USB-флеш-накопичувач, долучений представником заінтересованої особи - адвокатом Зарубіною Т.В., аудіо- та відеозаписи з носіїв відтворенні в судовому засіданні, суд вважає, що записи на диску СD-R та USB-флеш-накопичувача є такими, що не можуть слугувати доказом чинення ОСОБА_2 психологічного тиску відносно заявника та малолітньої дитини, оскільки не містять запису про особу (її прізвища), яка здійснювала цей відеозапис, відсутні дані щодо самого пристрою та його технічних характеристик, яким здійснено аудіо-та відео зйомку, не зафіксовано дата та час проведення аудіо- та відео зйомки, також особа, яка, нібито, здійснювала відеозапис перебувала поза кадром, що фактично унеможливлює надати оцінку конфліктній ситуації, яка зафіксована на відеозапису.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Щодо обраного заходу обмежувального припису, слід зазначити, що визначені заявником заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків шляхом заборони наближатись на визначену відстань до місця проживання (перебування), постраждалої особи та малолітньої дитини, то визначений спосіб захисту не конкретизований, а тому не зможе бути виконаним у порядку виконання рішення суду, у разі доведення обставин, які переконливо свідчать про необхідність вжиття обмежувальних заходів відносно кривдника шляхом видачі обмежувального припису.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. 26 цього Закону).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про видачу обмежувального припису, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства, у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тому відсутні підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника, у зв`язку з чим слід відмовити у видачі обмежувального припису.

На підставі викладеного, керуючись статтями. 293, 294, 3501 - 3508 Цивільного процесуального кодексу України, Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», суд

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про видачу обмежувального припису.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я