Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2021 селище Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Гришка О.Я., за участі секретаря судового засідання Федорини А.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Лисенка А.Ф., представника відповідача адвоката Симоненка Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Селянсько-фермерського господарства «Світанок» про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Оржицького районного суду Полтавської області із вищевказаним позовом.

Свій позов ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером :00:020:0101, площею 3,68 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Староіржавецької сільської ради, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії Р3 №642133 від 02.09.2003 року.

17.03.2014 року між позивачем та відповідачем Селянсько-фермерським господарством «Світанок», було укладено договір оренди належної позивачу земельної ділянки терміном на 5 років. Державна реєстрація цього договору оренди була проведена 27.06.2014 року.

Позивач у позовній заяві вказує, що, зважаючи на дату реєстрації договору оренди належної їй земельної ділянки (27.06.2014 року) та на п`ятирічний строк дії договору оренди її земельної ділянки, вона вважала, що дія договору повинна була закінчитися 27.06.2019 року. В зв`язку з цим вона звернувся до СФГ «Світанок» з проханням надалі належну їй земельну ділянку більше не обробляти та після закінчення строку дії договору оренди земельну ділянку повернути їй як власнику, так як в подальшому вона має бажання обробляти її самостійно.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що через деякий час на її адресу від відповідача надійшов лист за №27 від 11.03.2019 року та додаткова угода до договору оренди земельної ділянки №б/н від 17.03.2014 року для підпису.

11.04.2019 року позивач знову звернулася до відповідача з листом, в якому вона повідомила, що не бажає поновлювати договір оренди землі від 17.03.2014 року, і після закінчення дії цього договору вона має намір самостійно обробляти належну їй земельну ділянку.

Від державного реєстратора їй стало відомо про існування додаткової угоди до договору оренди належної їй земельної ділянки б/н від 27.12.2018 року, орендарем у якій зазначено СФГ «Світанок».

Посилаючись на те, що додаткову угоду б/н від 27.12.2018 року позивач не підписувала, вона просила суд визнати недійсною додаткову угоду б/н від 27.12.2018 року видавник Селянсько - фермерське господарство «Світанок», , адреса: с. Заріг Оржицького району Полтавської області, та ОСОБА_1 , до договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :00:020:0101, виданого 17.03.2014 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що усі підписи позивача, як в договорі оренди землі від 17.03.2014 року так і в додатковій угоді № б/н від 27.12.2018 року виконані позивачем особисто за власною волею.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В своїх поясненнях представник позивача посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того представник позивача вказав, що відповідно до ст. 109 ЦПК України, уразі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. За ч. 4 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Представник позивача вказав, що суд за клопотанням сторони позивача витребовував оригінал спірної додаткової угоди, яка була необхідною для проведення відповідної почеркознавчої експертизи, в ході якої експерт повинен був би відповісти на питання, чи виконаний підпис на спірній додатковій угоді позивачем чи іншою особою. Відповідач не надав оригінал спірної додаткової угоди, вказавши, що її оригінал відсутній в архіві підприємства, і представник відповідача наполягає на тому, що спірна додаткова угода підписана саме позивачем. На думку представника позивача, сторона відповідача навмисне ухиляється від надання оригіналу спірної додаткової угоди, що унеможливлює проведення експертизи, оскільки по фотокопії документа така експертиза не може бути проведена, що й вказав експерт у відповідному повідомленні про неможливість проведення експертизи, а інших оригіналів спірної додаткової угоди немає. Представник позивача просив суд на підставі ч. 4 ст. 81, ст. 109 ЦПК України визнати факт того, що позивачем не підписувалась спірна додаткова угода, оскільки, сторона відповідача ухиляється від надання оригіналу спірної додаткової угоди.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав.Представник відповідача в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 3,68 гектара, яка розташована на території Староіржавецької сільської ради, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 №642133, виданого Староіржавецькою сільською радою 02 вересня 2003 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 206 (а.с. 5).

З договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_1 та Селянсько-фермерським господарством «Світанок», який зареєстрований Реєстраційною службою Оржицького районного управління юстиції Полтавської області 30.06.2014 року за номером 14108420, встановлено, що позивач надав відповідачу в строкове платне користування терміном на 5 років зазначену вище земельну ділянку. За користування вказаною земельною ділянкою встановлена орендна плата в розмірі 5,0 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яку орендар має сплачувати кожного року протягом поточного року. Орендар, за погодженням з орендодавцем може перенести термін виплати орендної плати (а.с. 6-10).

Селянсько-фермерським господарством «Світанок» на адресу позивача ОСОБА_1 було направлено лист за вих. №27 від 11.03.2019 року в якому останній було запропоновано підписати додаткову угоду, що надсилалася разом з цим листом (а.с. 12-13).

У відповідь на вищевказаний лист ОСОБА_1 повідомила відповідачу про те, що вона не бажає поновлювати договір оренди землі від 17.03.2014 року та після закінчення дії цього договору вона має намір самостійно обробляти належну їй земельну ділянку (а.с. 14).

У копії додаткової угоди від 27 грудня 2018 року про зміну розміру орендної плати до договору оренди землі б/н від 17.03.2014 року (кадастровий номер земельної ділянки :00:020:0101), орендодавцем в якій зазначена ОСОБА_1 , орендарем зазначене СФГ «Світанок», вказано, що сторони домовилися про продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки на строк до 31.12.2029 року, орендна плата встановлюється в розмірі 12 % від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 47).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право оренди земельної ділянки (кадастровий номер земельної ділянки :00:020:0101), дата державної реєстрації 27.06.2014 року, підстава виникнення іншого речового права: договір оренди землі, серія та номер: б/н, виданий 17.03.2014, видавник: СФГ «Світанок», ОСОБА_1 ; додаткова угода, серія та номер: Б/н, виданий 27.12.2018, видавник: Селянсько-фермерське господарство «Світанок» гр. ОСОБА_1 , строк дії іншого речового права: до 31.12.2029 року; відомості про суб`єкта речового права: орендар: Селянсько-фермерське господарство «Світанок», орендодавець: ОСОБА_1 (а.с. 15).

Ухвалою суду від 10.03.2020 року відповідача було зобов`язано надати до суду оригінал спірної додаткової угоди до договору оренди землі. 12.03.2020 року до суду надійшов лист представника відповідача про те, що відповідач не може надати оригінал спірної додаткової угоди, оскільки, оригінал вказаної додаткової угоди відсутній в архіві підприємства (а.с. 46).

Ухвалою у справі від 09.09.2020 року було призначено почеркознавчу експертизу, виконання якої було доручено Полтавському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. Експерту було поставлене питання: 1. Чи виконано підпис в Додатковій угоді про зміну розміру орендної плати до договору оренди землі б/н від 17.03.2014 року, датованій 27.12.2018 року, копія якої міститься на 47 аркуші цивільної справи № 543/107/20 (сторони: ОСОБА_1 , Селянсько-фермерське господарство «Світанок», кадастровий номер земельної ділянки :00:020:0101), в найнижчій графі зліва, перед виділеним косими рисками написанням прізвища та ініціалів «/ ОСОБА_1 /» - ОСОБА_1 власноручно чи іншою особою.

22.10.2020 року до суду судовим експертом було направлено повідомлення про неможливість проведення експертизи та матеріали цивільної справи. У вказаному повідомленні судовий експерт вказав, що судова почеркознавча експертиза по копіям документів у підрозділах Експертної служби МВС не проводиться згідно п. 7.12 рішення наради керівного складу Експертної служби МВС від 14.05.2018 року № 6481/05/19-2018 (а.с. 133-138).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі, якщо сторони не досягли з усіх істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що розглядається, позивач звернулася з вимогою про визнання недійсним додаткової угоди до договору оренди землі, посилаюсь на те, що цю додаткову угоду не підписувала, її умови не погоджувала.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірної угоди у мотивувальній частині судового рішення.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)).

Інші доводи позивача, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23).

Таким чином, позов не підлягає задоволенню з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки. Такі висновки узгоджуються з висновками, які містяться в постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Керуючись ст.ст. 202-205, 215, 627, 630 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Селянсько-фермерського господарства «Світанок» (місцезнаходження: Полтавська область, с. Заріг, ідентифікаційний код юридичної особи: 30951401) про визнання недійсною додаткової угоди від 27.12.2018 року до договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер :00:020:0101, від 17.03.2014 року, сторонами в якій зазначені: ОСОБА_1 , Селянсько-фермерське господарство «Світанок».

За ч. 1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 354 ЦПК України, учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Полтавського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 28.01.2021 року.

Суддя