ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року м. Чернівці Справа № 718/2903/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Альфа-банк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Нерушки Т.І., дата виготовлення повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із указаним позовом та посилалась на те, що 20 лютого 2014 року між нею та Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі тексту - АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі по тексту - АТ «Альфа-Банк»), в особі начальника Кіцманського відділення укладено договір банківського вкладу №12, на підставі якого вона того ж дня внесла 100 тис. грн, 18 квітня 2014 року - 15 тис. доларів США та 5 тис. Євро, 28 квітня 2014 року - 10 тис. доларів США. Договір депозиту укладено на строк до 20 лютого 2015 року включно. Проте, після закінчення строку договору вклади з нарахованими на них відсотками їй не були виплачені.

20 листопада 2014 року вона звернулася до банку із вимогою повернути їй вклади із нарахованими на них відсотками, проте отримала відмову із зазначенням, що договору вкладу банк із нею не укладав, у АТ «Укрсоцбанк» такий договір не обліковується.

Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що 18 лютого 2014 року її чоловік ОСОБА_2 також уклав із АТ «Укрсоцбанк» договір банківського вкладу № 15/16/2.64, на підставі якого вніс на депозит 500 тис. грн, 75 тис. доларів США та 75 тис. Євро.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер і вона успадкувала його право на банківські вклади, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що вказані вище банківські

Провадження №22-ц/822/1045/21

вклади їй не повернуті, позивачка просила стягнути з відповідача: на підставі договору банківського вкладу №12 заборгованість у розмірах 100 тис. грн, 25 тис. доларів США та 5 тис. євро, а також відсотки за розміщення вкладу в гривнях у розмірі 22 873 грн 97 коп.; на підставі договору банківського вкладу №15/16/2.64: заборгованість у розмірі 500 тис. грн, відсотки за розміщення вкладу у гривні у розмірі 114 369 грн 86 коп., заборгованість у розмірі 75 тис. доларів США, відсотки за розміщення вкладу в доларах США у розмірі 12 307,19 доларів США, заборгованість у розмірі 75 тис. Євро, відсотки за розміщення вкладу в євро у розмірі 12 307,19 Євро.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 18 травня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу від 20 лютого 2014 року №12 у сумах 122 873 грн 97 коп, 25 тис. доларів США та 5 тис. Євро. Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 , згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 жовтня 2014 року після смерті ОСОБА_2 , за договором банківського вкладу від 18 лютого 2014 року заборгованість у сумах 614 369 грн 86 коп, 87 307,19 доларів США та 87 307,19 Євро. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою КЦС у складі ВС від 15 вересня 2021 року касаційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено частково. Постанову Чернівецького апеляційного суду від 18 травня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою АТ «Альфа-Банк».

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно застосовано положення ч.4 ст.203, 207, ч.2 ст.ст.1058, 1059 ЦК України, п.2.9. Глави 2 Розділу IV «Інструкції про ведення касових операцій» банками в Україні», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 року за №174, «Інструкції про порядок відкриття, використанню закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року за №492, «Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичним і фізичними особами», затвердженого постановою Правління Національного банк України від 03.12.2003 року за №516, за результатом чого суд дійшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Зазначає, що єдині докази внесення грошових коштів (так звані розпорядження на суму внесення відсотків на депозит) не відповідають вимогам закону, зокрема Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 року за №174, тому суд першої інстанції повинен був дійти висновку про нікчемність так званого договору вкладу, тобто застосувати статтю 1059 Цивільного кодексу України, чого в даному випадку здійснено не було.

Позивач стверджує, що внесення ним коштів на депозит було здійснено у порядку, передбаченому п.1.1. Договору, шляхом внесення коштів, але, при цьому, взагалі в жодному документі не зазначено номера рахунку клієнта.

Разом з тим, виходячи зі змісту вказаного пункту договору, внесення клієнтом грошових коштів підтверджується договором та розпорядженням. Вказаний пункт містить виключний перелік конкретних документів. Однак, як слідує з доданих позивачем до позовної заяви додатків, останнім не додано передбаченого Договором документу, який має підтвердити факт внесення коштів. Зі змісту договору, на який посилається позивач, не слідує, що внесення коштів на депозит може бути підтверджено будь-яким іншим документом.

Крім того, керівник при наявності на підприємстві посад головного бухгалтера і касира не має права одноосібно підписувати касові документи.

Також, враховуючи наявність кримінального провадження за №0000622 від 21.11.2014 року, суд повинен був дійти висновку, що мають місце правовідносини шкоди, спричиненої злочином, і питання про відповідальність винної особи може бути вирішено лише при наявності судового рішення у кримінальному провадженні. Зазначена позиція висловлена Верховним судом України, викладена у постанові від 29.01.2014 року у справі № 6-149цс13.

Разом з тим, посилаючись на постанову від 29.10.2014 року у справі №6-118цс14, суд першої інстанції вважає її такою, що підтверджує позовні вимоги, проте вона нерелевантна до обставин цієї справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Спростовує твердження апелянта, що розпорядження не відповідають вимогам закону, а саме Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні №174 від 01.06.2011 року, помилково вважає, що єдиним документом, який підтверджує факт внесення грошових коштів, може бути лише заява на переказ готівки та приходить до хибного висновку про порушення судом статті 1059 ЦК України.

Посилається на правову позицію в п.18.6, 34 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, де зазначено, що не може бути підставою для визнання нікчемним договору банківського вкладу те, що заява про прихід готівки_не відповідає вимогам Інструкції № 174, а описка чи помилка в номері рахунку не може бути підставою, яка впливає на дійсність правочину. Розпорядження від 20.02.2014 року, від 18.04.2014 року, від 28.04.2014 року містять всі передбачені вищевказаними нормативними актами реквізити, дають можливість ідентифікувати чітко і безпомилково найменування банку, дати внесення коштів, суми внесених коштів, платника та отримувача. Крім того, Розпорядження складені та підписані уповноваженою особою банку та скріплені печаткою банку «Каса 1 » Кіцманського відділення ПАТ «Укрсоцбанк»» . В будь якому випадку Позивач не може нести відповідальність за форму документа, помилки або описки, та бути позбавленим, в зв`язку з цим, вільного розпорядження належними йому коштами.

Що стосується твердження апелянта про те, що єдиним документом, який підтверджує факт внесення коштів, може бути виключно заява на переказ готівки, то воно прямо суперечить п.2.9 гл.2 розділу IV Інструкції №174, згідно якого таким документом є квитанція або інший документ, який містить певний перелік реквізитів та видається клієнту після завершення приймання готівки.

Повноваження ОСОБА_3 підтверджені довіреністю від 15.10.2013 року, посвідченою нотаріусом Коптєловою О.Р., за якою ПАТ «Укрсоцбанк» в особі представника уповноважив начальника Кіцманського відділення №933 Василькову Г.В. на укладення договорів банківського вкладу (п.13.1.3) та на вчинення інших дій, пов`язаних із виконанням цієї довіреності (п.19).

Факт того, що договір банківського вкладу №12 від 20.02.2014 року, договір банківського вкладу №15/16/2.64 від 18.02.2014 та розпорядження про внесення банківського вкладу підписано начальником Кіцманського відділення №933 ПАТ «Укрсоцбанк» Васильковою Г.В. підтверджується витягом з висновку почеркознавчої експертизи від 28.01.2015 року №98-К. У висновку експерта встановлюється, що вищезазначені документи підписані ОСОБА_3 (доказ знаходиться в матеріалах справи).

Апелянт наголошує, що враховуючи наявність кримінального провадження №0000622 від 21.11.2014 року, суд повинен був дійти висновку, що мають місце правовідносини шкоди, спричиненої злочином.

Однак, вказане твердження апелянта не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки з договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) та банку (боржника) (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 6 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16).

Такий висновок був підтриманий ВП ВС в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (п.п.47,48), якою остаточно сформований підхід до застосування норм матеріального права у правовідносинах, що виникли у вкладника з банком внаслідок викрадення/привласнення працівниками останнього коштів під час виконання ними їх службових обов`язків. А саме, у таких правовідносинах однозначно підлягають застосуванню ст.ст.1058-1060 ЦК України, які регулюють відносини банківського вкладу.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах її доводів та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач довела належними та допустимими доказами факт внесення нею та її чоловіком коштів на депозити, відкриті в АТ «Альфа-Банк».

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону не відповідає, оскільки до таких висновків суд прийшов на підставі письмових доказів на підставі припущень.

Так, позивач доводив, що 20 лютого 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» в особі начальника Кіцманського відділення Чернівецької обласної філії Василькової В.Г. та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу №12, згідно з п.1.1 якого внесення клієнтом грошових коштів підтверджується банком шляхом видачі розпорядження та договору (т.1 а.с.10). 20 лютого 2014 року ОСОБА_1 внесено депозитний вклад у сумі 100 000 грн, що підтверджується розпорядженням банку на внесення коштів на депозит від 20 лютого 2014 року (т.1 а.с.11). 18 квітня 2014 року ОСОБА_1 внесено депозитний вклад у сумі 15 000 дол. США та 5 000 євро, що підтверджується розпорядженням банку на внесення коштів на депозит від 18 квітня 2014 року (т.1 а.с.12). 28 квітня 2014 року ОСОБА_1 внесено депозитний вклад у сумі 10 000 дол. США, що підтверджується розпорядженням банку на внесення коштів на депозит від 28 квітня 2014 року (т.1 а.с.13).

Пунктом 1.1. договору передбачено нарахування та сплату банком відсотків за розміщення депозитного вкладу у гривні в розмірі 23 % річних, а п.1.2 договору встановлено, що депозитний вклад залучається на строк з 20 лютого 2014 року по 20 лютого 2015 року включно. Пунктом 1.3. вказаного договору допускалися додаткові внески коштів (з правом повернення).

Відповідно п.2.2 договору нарахування процентів на вклад здійснюється за фактичну кількість днів у році з врахуванням фактичного залишку коштів на рахунку. При розрахунку процентів не враховуються день початку та день закінчення строку, на який залучається депозитний вклад.

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_2 (т.1 а.с.133 - зворот). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 жовтня 2014 року, спадкова справа №163/2014, позивач ОСОБА_1 є спадкоємицею права на банківські вклади ОСОБА_2 в АТ «Укрсоцбанк» на суму 500 000 грн, 75 000 дол. США, 75 000 Євро, які відкриті ОСОБА_2 на підставі договору банківського вкладу від 18 лютого 2014 року № 15/16/2.64 (т.1 а.с.17-18).

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 вересня 2020 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 недійсним, - відмовлено.

Відповідно до п.1.1 договору №15/16/2.64 ОСОБА_2 вніс депозитний вклад у сумі 500 000 грн, 75 000 дол. США та 75 000 Євро, що також підтверджується довідкою начальника Кіцманського відділення АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2014 року №32 (т.1 а.с.19).

Пунктом 1.1 договору №15/16/2.64 передбачено нарахування та сплату банком відсотків за розміщення депозитного вкладу у гривнях у розмірі 23 % річних, за розміщення депозитного вкладу у доларах США у розмірі 16,5 % річних та за розміщення депозитного вкладу у євро у розмірі 16,5 % річних, а п.1.2. встановлено, що депозитний вклад залучається на строк з 18 лютого 2014 року по 18 лютого 2015 року включно.

Пунктом 1.3. зазначеного договору допускалися додаткові внески коштів (з правом повернення). Відповідно пункту 2.2 договору №15/16/2.64 нарахування процентів на вклад здійснюється за фактичну кількість днів у році з врахуванням фактичного залишку коштів на рахунку. При розрахунку процентів не враховуються день початку та день закінчення строку, на який залучається депозитний вклад.

20 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулася із заявами до Банку про розірвання договорів банківських вкладів №12 та №15/16/2.64 (т.1 а.с.14-15).

На вказані заяви ПАТ «Укрсоцбанк» надано відповідь №09.202-86/96-67 від 06.01.2015 року, за якою вбачається, що вказані в заяві договори між банком та заявником не укладалися та не обліковуються (т.1 а.с.16).

В матеріалах справи міститься висновок експертизи НДЕКЦ від 28 січня 2015 року №98-К, проведеної в межах кримінального провадження, про те, що подані позивачкою письмові договори банківського вкладу та розпорядження на отримання готівки підписані ОСОБА_3 (т.1 а.с.47-52).

Про те, відповідачем заперечувалося існування договірних відносин за указаними договорами банківського вкладу.

Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між фізичною та юридичною особою (п.2 ст.208 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

У ч.1 ст.640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Частиною 1 ст.1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до ч.1 ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Положення ст.2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» містять поняття: банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів; вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція №492) банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунка, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції.

Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції №492).

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).

Пункт 10.1 Інструкції №492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Відповідно до пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції №174 банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України №174 від 01 червня 2011 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (п.1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії, відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди.

Згідно з пунктом 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року №516 (далі - Положення №516) залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Крім того, пункт 1.2 статті 1 розділу IV Інструкції №174 визначає зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 розділу IV Інструкції №174 касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

З огляду на вказане письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджене договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником.

Банк під час здійснення касових операцій має забезпечувати, зокрема, своєчасне повне оприбутковування готівки національної та іноземної валюти, що надійшла до каси банку, її зарахування на зазначені клієнтами рахунки згідно з вимогами нормативно-правових актів і належний внутрішній контроль за касовими операціями (пункт 8 розділу I Інструкції №174).

Відповідно до пункту 1.6 статті 1 розділу IV Інструкції №174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій.

Відтак, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

З огляду на наведене вище, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, провадження № 14-90цс19, зробила висновок, що суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Так, матеріалами справи встановлено, що договори банківського вкладу між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладені в письмовій формі уповноваженою особою банку начальником Кіцманського відділення та посвідчені печаткою банку, містять реквізити сторін, їх підписи.

Розпорядження про внесення коштів на депозит від 20.02.2014 року, від 18.04.2014 року до договору №12, підписані ОСОБА_1 , начальником Кіцманського відділення ОСОБА_3 та посвідчені печаткою банку, та розпорядження від 28.04.2014 року також підписані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Також, розпорядження від 03.11.2011 року, від 15.02.2011 року на внесення коштів на вклад, від 17.05.2011 року, від 27.12.2011 року, від 20.08.2012 року, від 29.08.2012 року, від 13.11.2012 року та від 18.02.2014 року містять підписи ОСОБА_2 , начальника Кіцманського відділення ОСОБА_3 , відтиск печатки, а також підписи виконавця ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Наведені розпорядження містять необхідні реквізити, які визначені в Інструкції №174: найменування банку, який здійснює касову операцію Кіцманське відділення ХОФ ПАТ «Укрсоцбанк», дати здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію, а також номера балансових рахунків, які відкриті для клієнта, номер договору, що в сукупності свідчить про додержання сторонами всіх необхідних умов договору, які свідчать про його укладення й спростовує посилання Банку на відсутність у розпорядженнях необхідних реквізитів, а не зазначення уповноваженим працівником банку всіх необхідних реквізитів, не може свідчити про недотримання письмової форми договору банківського вкладу та позбавити права вкладника на повернення йому внесених коштів.

Також посилання апелянта на те, що факт внесення грошових коштів може підтверджуватися лише заявою на переказ готівки є безпідставним, що спростовується Інструкцією № НОМЕР_1 , яка визначає зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси.

Окрім того, за змістом частини першої статті 1058 ЦК України договір банківського вкладу є реальним договором, тобто вважається укладеним у разі прийняття банком від вкладника або від третьої особи на користь вкладника грошової суми. Такі дії вкладника чи третьої особи в його інтересах є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника з`являється право вимагати від банку повернення суми вкладу та виплати відсотків на неї, а у банку - відповідні обов`язки. З договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) та банку (боржника).

Про те, після висновку колегії про можливість підтвердження факту внесення коштів на депозитний рахунок згідно досягнутої угоди на підставі розпоряджень, обов`язок суду полягає також оцінити такі докази на предмет відповідності змісту договорів, зокрема призначенню платежу.

Цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин. Звичай може бути зафіксований у відповідному документі. Звичай, що суперечить договору або актам цивільного законодавства, у цивільних відносинах не застосовується (ст.7 ЦК України).

Частина 1 ст.626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч.1-2 ст.631 ЦК України).

В силу ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Аналіз зазначених норм дає можливість прийти до висновку, що сторони договору в обов`язковому порядку, крім іншого, визначають предмет договору, а правила звичаєвого ділового обороту крім обов`язкових умов зазначення дати укладення договору, зокрема у банківській сфері, передбачають ще й ідентифікацію їх за номером, що сприяє розмежуванню їх від інших, укладених в один день.

На підтвердження цього надані позивачем договори банківського вкладу містять дату їх укладення та номер, найменування сторін, що має відповідати банківським документам на підтвердження їх реалізації.

Оцінюючи надані ОСОБА_1 розпорядження на підтвердження існування договірних відносин банківського вкладу за №12 від 20.02.2014 року між нею та відповідачем (т.1,а.с.11-13), колегія констатує, що: розпорядження від 20.02.2014 року видане до договору №12 від 29.04.2011 року на загальну суму депозиту 100 000 грн, дата внесення коштів та дата закінчення депозиту ідентичні 20.02.2014 року; розпорядження від 18.04.2014 року видане до договору №12 від 29.04.2011 року на загальну суму депозиту 100 000 грн, 15 000 дол. США, 5 000 Євро, дата внесення коштів 20.02.2014 року, дата закінчення депозиту 20.02.2015 року; розпорядження від 28.04.2014 року видане до договору №12 від 29.04.2011 року на загальну суму депозиту 100 000 грн, 25 000 дол. США, 5 000 Євро, дата внесення коштів 20.02.2014 року, дата закінчення депозиту 20.02.2015 року.

Отже, ці розпорядження за призначенням платежу не стосуються договору № 12 від 20.02.2014 року, а можуть мати відношення до інших договірних відносин між цими самими сторонами від 29.04.2011 року, що, в свою чергу, зводить доводи позивача про наявну в них описку до припущень, оскільки не виключають існування інших аналогічних відносин в 2011 році.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на її користь грошових коштів за договором банківського вкладу «Інвестиційний» №12 від 20.02.2014 року у розмірі 122 873,97 грн, 25 000 дол. США та 5 000 Євро задоволенню не підлягають через невідповідність змісту розпоряджень про внесення готівки самому Договору від 20.02.2014 року (через відмінність призначення платежу).

Що стосується права на вклад ОСОБА_2 в порядку спадкування, то колегія вважаючи доведеною обставину наявності у ОСОБА_1 прав спадкоємця по відношенню до майна ОСОБА_2 як спадкодавця при чинному свідоцтві і набранням судовим рішенням про відмову в його скасуванні законної сили, вважає за необхідне також надати оцінку доказам реалізації договірних відносин між ОСОБА_2 та банком.

Так, розпорядження Кіцманського відділення від 25.12.2008 року, 13.01.2009, 12.08.2009 року, 15.02.2011 року, 17.05.2011 року, 03.11.2011 року, 27.12.2011 року, 29.08.2012 року, 18.01.2013 року (т.1 а.с.164-173) не є належним доказами внесення ОСОБА_2 коштів на депозит за договором банківського вкладу від 18.02.2014 року №15/16/2.64, що визнається також самим представником позивача ОСОБА_6 , оскільки подані ним для підтвердження лише обставин існування з відповідачем систематичних договірних відносин банківського вкладу.

Однак, розпорядження на внесення коштів на депозит від 18.02.2014 року, видане до договору від 18.02.2014 року № 15/16/2.64 з датою внесення коштів 18.02.2014 року та датою закінчення 18.02.2015 року (т.1 а.с.174), які сторона позивача вважає належним доказом підтвердження наявності у банку обов`язку щодо його виконання, в повній мірі відповідає умовам (за предметом) наведеному вище договору й підтверджує загальну суму депозиту у розмірі 500 000 грн, 75 000 Євро, 75 000 дол. США, однак містить підпис із зазначенням клієнта ОСОБА_1 , тобто не сторони цього договору, і наявність повноважень останньої на це від імені ОСОБА_2 сторона позивача заперечила.

Позиція ОСОБА_6 зводиться до того, що це також є опискою, яка не перешкоджає суду зробити висновок про наявність таких договірних відносин, проте колегія суддів вважає її не спроможною, оскільки доказів на те, що при помилковому зазначенні прізвища клієнта підпис належить ОСОБА_2 (стороні договору), стороною позивача не надано.

Прийняття такої позиції без такого доказу ставить під сумнів, що саме в прізвищі клієнта внизу документа допущено описку, а не в ідентифікації клієнта на початку цього розпорядження, що призведе до встановлення обставин на підставі припущень поза наявною можливістю доведення цього допустимим доказом, що позивачем зроблено не було.

За наведеного, вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь грошових коштів за договором банківського вкладу «Інвестиційний» №15/16/2.64 від 18.02.2014 року у розмірі 500 тис. грн, відсотків за розміщення вкладу у гривні у розмірі 114 369 грн 86 коп., заборгованості у розмірі 75 тис. доларів США, відсотків за розміщення вкладу в доларах США у розмірі 12 307,19 доларів США, заборгованості у розмірі 75 тис. Євро, відсотків за розміщення вкладу в євро у розмірі 12 307,19 Євро в порядку спадкування підлягають відхиленню через відсутність належних доказів на підтвердження існування договірних відносин саме за зазначеним нею в позові договором.

Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог з мотивів, викладених в цій постанові.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та стягнення коштів за договорами банківських вкладів №12 від 20 лютого 2014 року та №15/16/2.64 від 18 лютого 2014 року відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /І.М. Литвинюк, І.Б. Перепелюк/