ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1429/21 Справа № 213/817/20 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 213/817/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерн товариство «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат»

Зрозглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року, яке постановлено суддею Князєвою Н.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що з 19 квітня 1971 року він працював на підприємстві відповідача, 07 липня 2010 року був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача становить 35 років 4 місяці 12 днів. При звільненні відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу вихідну допомогу на підставі п. 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Відповідно до зазначеного пункту Галузевої угоди власник, за рахунок коштів підприємства, у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 20 років і більше тримісячної заробітної плати. Тому, на думку позивача, розмір вихідної допомоги, яку повинен був виплатити відповідач при звільненні позивача, становить 15 957,30 грн.

Крім того, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На підставі викладеного вище, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі тримісячної середньої заробітної плати в сумі 15 957,30 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 608 109,20 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність розміру сум, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

При цьому апелянт зауважує, що позивач з 19 квітня 1971 року працював на підприємстві відповідача, 07 липня 2010 року був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача становить 35 років 4 місяці 12 днів. При звільненні відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу вихідну допомогу на підставі п. 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Відповідно до зазначеного пункту Галузевої угоди власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 20 років і більше тримісячної заробітної плати. Тому, на думку позивача, розмір вихідної допомоги, яку повинен був виплатити відповідач позивачу при виході на пенсію, становить 15 957,30 грн. з урахуванням розміру середньоденної заробітної плати позивача 247,40 грн.

Крім того апелянт зауважує, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 608 109,20 грн. за 2458 робочих днів затримки, оскільки ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Учасники справи, належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 з 19 квітня 1971 року він працював на підприємстві відповідача та 07 липня 2010 року позивач звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.6-7).

На момент звільнення, стаж роботи позивача на підприємстві відповідача склав 35 років 4 місяці 12 днів.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога у повному обсязі, що передбачена умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, у зв`язку із чим вважав, що відповідач зобов`язаний сплатити йому невиплачену вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем по справі не надано доказів на підтвердження невиплаченої суми вихідної допомоги, розрахунок розміру середньої місячної заробітної плати виконано необґрунтовано та з припущеннями, тому суд позбавлений можливості переконатися у правильності розрахунків. Крім того суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у зв`язку з відмовою у задоволенні вимоги про стягнення вихідної допомоги не підлягає задоволенню і вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки, оскільки розрахунок цієї суми позивачем здійснено необґрунтовано, без зазначення показників, які використовувалися для підрахунку.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

У п. 1.4 Галузевої угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки зазначено, що Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині обумовленими окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки відповідно до п.6.14 (до якого включено зокрема непрацюючих пенсіонерів підприємства (п.1.4.). В п.1.7. Угоди зазначено, що її норми і положення є обов`язковими, як мінімальні гарантії, при укладанні колективних договорів на підприємствах, що знаходяться в сфері дії сторін, які її підписали, і залишається чинною у випадку зміни складу, структури, найменування уповноваженого власником органу, від імені якого її укладено (п.1.5.).

Відповідно до п. 1.13. - Угода набирає чинності з 01 січня 2007 року і діє до укладення нової угоди або перегляду цієї угоди в цілому або окремих її положень.

Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Угоди на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не меньше тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Так, пунктом 3.11 розділу III Колективного договору на 2007-2008 роки між дирекцією та профспілковим комітетом ВАТ «Інгулецький ГЗК» (далі Колективний договір) передбачена виплата за рахунок коштів підприємства одноразової матеріальної допомоги особам, які мають право на пенсію, при стажі роботи від 20 років і більше, у розмірі трьох місячних окладів (тарифів) (вид оплати - за рахунок коштів фонду директора).

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Відповідно до ст. 9 вказаного Закону положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Отже, враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням мав більше 20 років стажу роботи на підприємстві відповідача, то на нього розповсюджується дія пункту 6.1. Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що позивач правомірно звернувся в суд з такою вимогою.

Також колегія суддів враховує судову практику у справах даної категорії, зокрема у справі № 212/908/17-ц, в якій Верховний Суд України визнав необхідність застосування до спірних правовідносин умов Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника.

Як вбачається із наданої відповідачем довідки про середню заробітну плату за 2 місяці видно, що в березні 2010 року кількість відпрацьованих годин склала 60, заробітна плата 1686,91 грн; за квітнень 2010 року відпрацьовано 108 годин, нараховано 3508,51 грн. Усього відпрацьовано 168 годин, нараховано 5195,42 грн, середньогодинна заробітна плата 30,93 грн. (а.с.42).

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Таким чином, розмір середньомісячної заробітної плати позивача за два останні місяці, що передували звільненню, складає 5319,10 грн., виходячи з наступного розрахунку 30,93 грн. (середньогодинна заробітна плата) х 8 робочих годин = 247,40 грн. (середньоденна заробітна плата) х 21,5 днів (середня кількість робочих днів за місяць) = 5319,10 грн., тому саме такий її розмір необхідно враховувати при розгляді позовної вимоги щодо стягнення невиплаченої одноразової допомоги при звільнені на пенсію.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_1 відпрацював на підприємстві відповідача більше 20 років, тому у відповідності до положень Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, відповідач зобов`язаний був виплатити йому одноразову вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 15 957,30 грн. (5319,10 грн. х 3).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем по справі не надано доказів на підтвердження невиплаченої суми вихідної допомоги, розрахунок розміру середньої місячної заробітної плати виконано необґрунтовано та з припущеннями, тому доводи апеляційної скарги представника позивача в цій частині заслуговують на увагу та рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про задоволення вказаних позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача 15 957,30 грн. одноразової допомоги при виході на пенсію.

Стосовно позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 07 липня 2010 року, відповідач ПрАТ «ІнГЗК» не провів виплату позивачу вихідної допомоги при звільненні.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 07 липня 2010 року по 27 квітня 2020 року.

При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, середньоденна заробітна плата позивача за період з березня 2010 року по квітень 2010 року, тобто за два місці, що передували звільненню, яка розрахована колегією суддів у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 на підставі довідки ПрАТ «ІнГЗК» № 10/1908/1 від 20 березня 2020 року складала 247,40 грн. (а.с.42).

Звертаючись з уточненим позовом позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки при розрахунку за період з 07 липня 2010 року по 27 квітня 2020 року, тобто за 2458 робочі дні, у розмірі 608 109,20 грн.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки при розрахунку підлягають частковому задоволенню, а доводи апеляційної скарги представника позивача в цій частині заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та в Постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року по справі № 212/5797/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Як встановлено судом, розмір простроченої заборгованості, що виникла через несвоєчасну виплату позивачу сум розрахунку при звільненні, передбачених колективним договором, становить 15 957,30 грн. Позивач звільнився з підприємства відповідача 07 липня 2010 року, до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні виплат звернувся лише у лютому 2020 року, тобто зі спливом майже 9 років. При цьому тривалість такого періоду з моменту порушення права позивача обґрунтовується порушенням відповідачем умов Колективного договору та Галузевої угоди, що свідчить про відсутність вини позивача в несвоєчасному отриманні ним виплат, які мали бути виплачені при виході на пенсію.

Суд також враховує, що відповідач заперечував проти права позивача на отримання іншого розміру виплат вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому факт порушення його права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, яка відповідно до ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має бути врахована судом, що розглядає справу.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, враховуючи дії позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 200 000 грн. Зазначена сума відображає дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, з урахуванням тривалого часу роботи на підприємстві відповідача протягом 30 років 4 місяців та 12 днів, порушення права працівника щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення протягом тривалого часу з вини відповідача, та відсутність вини позивача.

При цьому колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі, оскільки, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у Постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача одноразової допомоги при виході на пенсію в розмірі 15 957 грн. 30 коп. та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 200 000 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволених позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2159 грн. 57 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3239 грн. 36 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки при розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі 15 957 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім) грн. 30 коп. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в сумі 2159 (дві тисячі сто п`ятдесят дев`ять) грн. 57 коп.

В іншій частині в здоровленні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо - збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в сумі 3239 (три тисячі двісті тридцять дев`ять) грн. 36 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: