Номер провадження 2/754/2627/21
Справа №754/202/21
РІШЕННЯ

Іменем України

11 листопада 2021 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Галась І.А.

при секретарі - Дуб С.

за участі представника позивача - ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із вищезазначеною позовною заявою.

Свої вимоги мотивує тим, що 23 грудня 2019 року, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 26 000 доларів США та взяв на себе зобов`язання надати товар чи повернути їх не пізніше, чим 01 травня 2020 року, про що ОСОБА_4 власноручно написав та надав письмову розписку. Взяті не себе зобов`язання ОСОБА_4 не виконав. Також, Позивачем було нараховано починаючи з 02 травня 2020 року, три процентів річних, розмір яких, за період з 02 травня 2020 року до 29 грудня 2020 року - 239 днів, становить: 26 000 х 3 : 100 : 365 х 239 = 510,74 доларів США.

Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд:

-прийняти позовну заяву та відкрити провадження;

-стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 - 26 510,74 доларів США

-вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року відкрито провадження по та призначено до підготовчого засідання з викликом сторін.

Відповідач скористалась своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та 05 травня 2021 року надіслав до суду Відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та просив відмовити у позові повністю у зв`язку з його необґрунтованості посилаючись на наступні обставини.

Зазначив, що жодних коштів в позику у позивача він не отримував, також наголосив, що з розписки вбачається, що підставою її видачі при отримання грошей від Позивача був «товар» для ОСОБА_2 , а не позика на користь Відповідача.Отже, виходячи зі змісту розписки, реальний намір сторін (призначення переданих грошей) був спрямований на «товар» для Позивача, а не на позичення коштів Відповідачу, тобто відносини позики між сторонами відсутні.

Водночас виклав наступні обставини, що Позивач наприкінці 2019 року маючи вільні для інвестування кошти розраховував на придбання 2-х автомобілів за ціною 13000 доларів США за одиницю, у тому числі з метою перепродажу або здачі в оренду (таксі). Після надходження машин в Україну усі додаткові витрати (зокрема, розмитнення) мали також відбуватися за рахунок ОСОБА_2 .

Зазначене рішення Позивач прийняв на підставі інформації (пропозиції) від знайомого з боку Відповідача фахівця-посередника у продажах автомобілів зі США ОСОБА_5 ( ОСОБА_5 ), який мав усталені особисті і ділові зв`язки у США, зокрема, з питання автомобілів, та часто бував в Україні і продавав автомобілі на столичному авторинку в Києві.

Позивачем було доручено Відповідачу передати від нього гроші у розмірі 26 000 доларів США посереднику ОСОБА_5 щодо поставки товару (2-х автомобілів Nissan Leaf) із США по ціні 13 000 доларів США за одиницю, акцентувавши на узгоджених граничних строках поставки товару або повернення коштів - до 1 березня 2020 року, хоча він мав можливість вести переговори та мати зустрічі з ОСОБА_5 самостійно.

23.12.2019 року Відповідач отримав від Позивача 26 000 доларів США у рахунок придбання товару - 2-х автівок Nissan Leaf із США через посередника. При передачі коштів Позивач попросив оформити (написати) розписку про отримання від нього суми 26 000 доларів США у рахунок придбання товару, в якій попросив зафіксувати термін надання товару чи повернення коштів - до 01 березня 2020 року, про що була первісна домовленість з постачальником товару (посередником) та того ж дня усі кошти були передані ОСОБА_4 від імені Позивача ОСОБА_5 .

На підтвердження замовлення (авансування) в США автівок посередник ОСОБА_5 надав договір на придбання авто на користь Позивача, який Відповідачем був підписаний. Згідно умов Договору, якщо угода не відбудеться - гроші мали бути повернуті не пізніше 01 березня 2020 року (копія додається).

Однак у подальшому, посередник ОСОБА_5 інформував, що поставка відкладається внаслідок загальновідомих обмежувальних заходів через COV1D-19, а восени 2020 року взагалі зник зі зв`язку. Через ці обставини наші відносини з Позивачем стали напруженими.

Підкреслюю, що я особисто не мав відносин позики із Позивачем та ніколи не просив у нього коштів у позику. Жодний товар особисто я поставити Позивачу не міг, оскільки не займаюсь підприємницькою діяльністю (працюю в посольстві США в Україні), цінного рухомого або нерухомого майна, яке дорівнювало б сумі 26 000 доларів США, у власності не маю.

13 травня 2021 року позивачем - ОСОБА_2 було подано Відповідь на відзив, в якому він просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та наголосив, що поведінка та дії Відповідача - ОСОБА_4 є недобросовісними, оскільки Позивач особисто не знайомий та відповідно ніяких договорів та домовленостей з ОСОБА_5 не мав, натомість Відповідач в телефонних розмовах підтверджував актуальність взятих зобов`язань і що має намір їх виконати, шляхом повернення взятих коштів.

Відповідачем 04 червня 2021 року було подано до суду Заперечення на відповідь на відзив, в яких просив відмовити у позові повністю у зв`язку з його необґрунтованістю.

04 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі.

Стороною позивача протягом розгляду справи в судовому засіданні позовні вимоги підтримано та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Сторона відповідача протягом розгляду справи в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог, наголосивши, що вони є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов таких висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 23 листопада 2019 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 26 000,00 доларів США строком до 01 березня 2021 року, що підтверджується копією розписки.

Між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору.

Як вбачається з матеріалів справи свої зобов`язання щодо надання грошових коштів в сумі 26,000 доларів США Позивачем виконано належним чином та у повному обсязі.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Частиною 2 ст. 615, ст. 625 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання та боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно вимог ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

До теперішнього часу грошові зобов`язання відповідачем не виконані в повному обсязі та грошові кошти не повернуті.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу.

Приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики, відповідачем не було повернуто борг, в строк, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики (розписки) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Так, зважаючи на вищевикладене, з врахуванням того, що Відповідачем не надано суду доказів виконання в повному обсязі своїх зобов`язань за розпискою від 23.11.2019 року, суд вважає, що Позивачем підставно заявлено вимоги про стягнення: 26 000,00 доларів США за розпискою від 23.11.2019 року;

Крім того, як передбачено ст. 625 ЦКУ, якщо Позичальник в порушення умов Договору своєчасно не повернув суму Позики, то він зобов`язаний сплатити суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 50 відсотків річних від простроченої суми.

Так, Позивач просить стягнути з відповідача штрафні санкції у сумі 210,74 доларів США(за період з 02 травня 2020 року до 29 грудня 2020 року - 239 днів, становить: 26 000 х 3 : 100 : 365 х 239 = 510,74 доларів США)

Згідно розрахунку Позивача, розмір суми боргу за розпискою від 23.11.2019 рокузагалом складає 26 510,74 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Що стосується вимог позову про стягнення пені, то вони правильно позивачем розраховані та засновані на приписах ст.ст. 549-551, 624 ЦК України.

Будь-яких доказів, які б спростовували наведені позивачами суми заборгованості за вказаними договорами позики (розписками) відповідачем, суду не представлено.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 202, 509, 524, 525, 526, 527, 530, 533, 536, 545, 549-551, 599, 610, 611, 625-628, 631, 638, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 141, 258, 263, 264, 265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти в розмірі 26509 доларів США 60 центів та судовий збір в розмірі 7519 гривень 54 копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 19 листопада 2021 року.

Суддя: І.А. Галась