Справа № 642/5375/20
Провадження № 2/642/139/21
22 січня 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді - Грінчук О.П.,
за участі секретаря - Мотора В.В.,
представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на нерухоме майно,
Позивач ОСОБА_3 в особі представника звернулась до суду із позовом, в якому просить припинити право власності відповідача ОСОБА_4 на частку у спільному майні, а саме на 11/100 частин квартири АДРЕСА_1 , вказуючи, що 33/100 даної квартири належали на праві спільної сумісної власності їй, відповідачу ОСОБА_4 , який є її колишнім чоловіком, та її матері ОСОБА_5 , тобто по 11/100 кожному, 37/100 частини квартири належали ОСОБА_5 та 30/100 - ОСОБА_6 . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.06.2015, після смерті ОСОБА_5 позивач, як її донька, успадкувала 48/100 частини квартири АДРЕСА_1 , що складається із 37/100 та 11/100 частин майна, що належали на праві власності ОСОБА_5 . Таким чином, інші 22/100 частин квартири належать позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Шлюб між сторонами розірвано 21.07.2003. З того часу жодної інформації щодо відповідача не надходило, його точне місцезнаходження їй невідоме. Відповідач у спірній квартирі не проживає, не утримує належну йому частку у майні, сплату комунальних послуг як співвласник не здійснює. Оскільки позивачу невідомо про перебування відповідача, вона позбавлена можливості самостійно розпоряджатись власним майном, ані продати його, ані подарувати. Позивач вважає, що оскільки відповідач не проживає у спірній квартири тривалий час, не цікавиться майном, має у користуванні інше житло, тому припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.
Ухвалою суду від 22.10.2020 позовну заяву залишено без руху.
На виконання ухвали суду від 22.10.2020 представником позивача сплачено судовий збір за подання позову до суду та внесено на депозитний рахунок вартість 11/100 частини квартири у розмірі 53 660,00 грн.
Ухвалою суду від 05.11.2020 вказану справу прийнято до свого провадження та визначено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання.
Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на викладені в ньому обставини, та просили задовольнити в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, заяв та клопотань до суду не надавав, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Суд у зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача та не подання відзиву відповідачем, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не з`явився, у порядку заочного розгляду справи за наявними в справі матеріалами.
За клопотанням представників позивача, судом в судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що він є сусідом сторін, в спірній квартирі наразі ніхто не проживає, місцезнаходження відповідача йому невідомо, бачив його у спірній квартирі дуже давно.
Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 14.11.1997 № НОМЕР_1 , 33/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 , належали на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та членам її сім`ї - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вказане підтверджується також довідкою з КП ХМ БТІ (а.с.14, 15)
Згідно довідки КП ХМ БТІ, 37/100 частин квартири належали на праві приватної власності ОСОБА_5 (а.с.15)
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина на її майно.
Спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є її дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
12.06.2015 ОСОБА_3 видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 на 48/100 частин квартири АДРЕСА_1 , що належали спадкодавцю таким чином: 37/100 часток на підставі договору купівлі-продажу №Н6-349 від 23.10.1997, та 11/100 часток на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.11.1997. (а.с. 16)
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Отже, власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.
Положеннями частин першої, третьої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Відповідно до ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів , а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями , пов`язаними із спільним майном.
Згідно статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-68 цс14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні.
Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 грудня 2019 року по справі № 303/4849/16-ц, згідно якого для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Аналіз норм статей 364 та 365 ЦК України свідчить, що положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів у справі.
Тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».
Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона розлучилась з відповідачем в 2003 році, відтак, протягом 17 років вони не спілкуються, відповідач майном не цікавиться, у спірній квартирі не проживає, крім того, частка відповідача є незначною у порівнянні з частками інших співвласників та не може бути виділена в натурі, а припинення права власності відповідача не завдасть шкоди його інтересам.
У позовній заяві позивачем зазначено адресу проживання відповідача - АДРЕСА_3 , однак, на виконання вимог ухвали без руху представник позивача зазначила, що зі слів спільних знайомих, відповідач проживає за адресою АДРЕСА_4 . На вказаний адрес судом направлялись судові документи, які отримувались відповідачем, про що наявний його підпис в рекомендованих повідомленнях, що свідчить про його обізнаність про наявність спору в суді, а також, що він має інше постійне місце проживання (а.с. 73, 79, 80).
Як вбачається з копій квитанцій в матеріалах справи, відповідач здійснює повну оплату комунальних послуг у спільній з відповідачем квартирі (а.с. 23-32). Доказів сплати відповідачем комунальних послуг - справа не містить.
З аналізу судової практики вбачається, що поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна, часток кожного, тощо.
Частка відповідача у спірному майні становить 11/100, частка позивача - 59/100, тобто частка відповідача є незначною та виділити її внатурі є неможливим з технічної точки зору, спільне користування та володіння майном між сторонами теж є неможливим.
За приписами частини другої статті 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 24 лютого 2016 року у справі №6-2784цс15, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем.
Відповідно до звіту про оцінку майна від 12.08.2020, ринкова вартості 11/100 частки відповідача у праві спільної власності на спірне нерухоме майно становить 53 660,00 грн. (а.с. 33-40).
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.
Оскільки протягом тривалого часу, а саме близько 17 років, відповідач жодним чином не цікавиться спільним майном, не утримує його, не проживає в ньому, не навідується, та при обізнаності про наявність спору в суді не надав жодних заперечень, тому суд приходить до висновку, що припинення незначної частки відповідача на квартиру, яка складає 11/100, із виплатою її вартості, не призведе до порушення прав та інтересів відповідача.
Крім того, суд враховує ту обставину, що співвласники спірного домоволодіння розлучені, не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. Зазначені обставини свідчать про неможливість спільного володіння та користування майном.
Також в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо звернення відповідача до суду із вимогами про визначення порядку користування житловим приміщенням.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем в ході судового розгляду до суду не надано.
Враховуючи, що частка відповідача у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_3 , за своїм розміром та вартістю є незначною, виділити частку у спільному майні в натурі з технічної точки зору неможливо, судом не встановлено наявності домовленості між сторонами про спільне володіння і користування житловим будинком, відповідач не проживає у зазначеній квартирі більше понад 15 років і має у користуванні інше житло, не утримує належну йому власність, а також, що позивачем внесено на депозитний рахунок вартість належної відповідачу частки, суд вважає, що втручання у право відповідача на майно за встановлених вище обставин є виправданим (необхідним) відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідає меті дотримання справедливого балансу інтересів обох сторін.
Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обгрунтовані, грунтуються на нормах закону, доведені в судовому засіданні та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1681,60 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 274, 280 ЦПК України, ст.ст. 16, 26, 316, 317, 319, 328, 364, 355, 360, 365 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 ) про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.
Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 11/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 11/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.01.2021.

Головуючий: