АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року

м. Чернівці

Справа № 725/5143/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Височанської Н.К., Кулянди М.І.,

секретар Вовкун Н.Ю.

заявник ОСОБА_1

особа, діяння якої оскаржується: приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Кошкер Іван Анатолійович

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на ухвалу Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 листопада 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Федіна А.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст скарги

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив:

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кошкера І.А. зупинити виконавчі дії у виконавчому провадженні ВП №61859337;

- визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця Кошкера І.А. щодо ухилення від опису простого векселя серії АА2114511 від 16 квітня 2019 року на суму 3 000 000 гривень та передачі його на зберігання у банк України, з яким приватним виконавцем укладено відповідний договір;

- зобов`язати приватного виконавця Кошкера І.А. здійснити опис простого векселя серії АА2114511 від 16 квітня 2019 року на суму 3 000 000 гривень та передати його на зберігання у банк України, з яким приватним виконавцем укладено відповідний договір.

Скарга мотивована тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кошкера І.А. знаходиться виконавчий лист №2-488/2010, виданий Першотравневим районним судом міста Чернівці 19 серпня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованості за кредитними договорами.

В рамках вказаного виконавчого провадження приватним виконавцем описано та накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Однак приватним виконавцем було проігноровано наявність у ОСОБА_1 іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, зокрема на цінні папери, рухоме майно.

Приватному виконавцю було запропоновано прийняти у погашення всієї суми боргу простий вексель серії АА2114511 від 16 квітня 2019 року на суму 3 000 000 гривень, проте приватний виконавець відмовився приймати вказаний вексель з формальних підстав, чим порушив майнові та житлові права боржника, оскільки описав квартиру боржника, яка є його житлом, при наявності у останнього цінних паперів, на які слід було звернути стягнення першочергово у відповідності до вимог частини 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки приватний виконавець може звертати стягнення на квартиру боржника лише після звернення стягнення на простий вексель та лише у випадку недостатньої суми коштів від його реалізації для повного погашення заборгованості, він зобов`язаний зупинити звернення стягнення та реалізацію вказаної квартири до завершення ним процедури звернення стягнення на простий вексель.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 листопада 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що матеріали справи не містять відомостей про виконання ОСОБА_1 вимоги приватного виконавця щодо надання письмового договору на підставі якого у векселедавця простого векселя виникла заборгованість перед векселетримачем за вказаним простим векселем, та який містить умови оформлення такої заборгованості простим векселем, щодо якого заявлено вимогу про звернення стягнення.

Окрім того, обґрунтованими є доводи приватного виконавця про закінчення однорічного строку пред`явлення до виконання відповідного векселя, відсутність в ньому відомостей про місце проживання векселедавця, а також не пред`явлення оригіналу вказаного векселя, що в свою чергу ставить під сумнів вказаний цінний папір як майно боржника, на яке може бути звернене стягнення в рахунок погашення заборгованості.

Також судом не встановлено обставин, визначених статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог скарги про зобов`язання приватного виконавця зупинити виконавчі дії у виконавчому провадженні ВП №61859337.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та задовольнити скаргу в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , посилається на те, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В рамках виконавчого провадження приватний виконавець не зробив відповідний запитів про наявні рахунки боржника в банках, про наявність у нього цінних паперів, цінного майна та рухомого майна.

Приватний виконавець ухиляється від прийняття пропозиції боржника щодо звернення стягнення на борговий банківський вексель.

Факт наявності у ОСОБА_1 вказаного векселя не може ставити під сумнів існування відповідних боргових зобов`язань.

Законний векселедержатель не зобов`язаний доводити наявність і дійсність своїх прав за таким векселем.

Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника та інші цінності, в тому числі на кошти на рахунках боржника в банках та інших фінансових установах.

Приватний виконавець може звертати стягнення на квартиру лише після завершення звернення стягнення на простий вексель та лише у випадку недостатньої суми коштів від його реалізації для повного погашення заборгованості.

За таких обставин, приватний виконавець зобов`язаний зупинити звернення стягнення та реалізацію належної ОСОБА_1 на праві власності квартири до завершення стягнення на простий вексель.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подавали.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кошкера І.А. перебуває виконавче провадження ВП №61859337 з примусового виконання виконавчого листа №2-488/2010, виданого 19 серпня 2010 року Першотравневим районним судом міста Чернівці, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 479/13/06 від 17 квітня 2006 року в розмірі 29090 швейцарських франків 93 сан., що еквівалентно 227692 гривням 35 копійкам, неустойки в розмірі 500 гривень, пені за порушення термінів повернення кредиту в розмірі 134 швейцарських франків 74 сан., що еквівалентно 1054 гривень 62 копійки; заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 11 квітня 2007 року та додаткової угоди №1 від 30 січня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту №0 від 11 квітня 2007 року в розмірі 26151 долара США 08 центів, що еквівалентно 209130 гривням 18 копійкам, неустойки за порушення зобов`язань в розмірі 500 гривень, пені за порушення термінів повернення кредиту в розмірі 49 доларів США 37 центів, що еквівалентно 394 гривням 80 копійкам; заборгованості по кредиту (овердрафту) згідно договору № 26382689 від 15 квітня 2006 року про відкриття карткового рахунку в розмірі 12779 гривень 26 копійок; витрат по сплаті судового збору в розмірі 1700 гривень та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень (а.с.28-32).

13 липня 2020 року приватним виконавцем було отримано клопотання боржника про звернення стягнення на цінні папери, зокрема простий вексель серії АА 2114510 від 16 квітня 2019 року на суму 3 000 000 гривень, копію якого додано до відповідного клопотання (а/с 49-51).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кошкера І.А. від 5 листопада 2020 року в рамках вказаного виконавчого провадження описано та накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а саме квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 (а/с 5-6, 71-74).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

У відповідності до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, виконавче провадження є однією зі стадій судового процесу, яка завершує його. Ця стадія розпочинається з набранням судовим рішення законної сили або за інших умов, встановлених законом. Сторони судового процесу на стадії виконавчого провадження набувають відповідної процесуальної якості, користуються правами та несуть певні обов`язки, зумовлені статусом сторони.

Щодо вимоги скарги про визнання неправомірною бездіяльності приватного виконавця Кошкер І.А. щодо ухилення від опису простого векселя серії АА2114511 від 16 квітня 2019 року на суму 3 000 000 гривень та передачі його на зберігання у банк України, з яким приватним виконавцем укладено відповідний договір.

У статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені права та обов`язки державного виконавця.

Зокрема, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини 2 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням.

Відповідно до статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (частина друга статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною п`ятою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (частина восьма статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом вказаних норм боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. У будь-якому випадку черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Проте відмову державного виконавця задовольнити зазначену вимогу боржника може бути визнано в судовому порядку необґрунтованою, коли очевидно, що цією вимогою не порушено інтересів стягувача й не ускладнено виконання рішення.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 29 липня 2020 року у справі №385/31/17.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , направив на адресу приватного виконавця клопотання від 2 липня 2020 року, в якому повідомив приватного виконавця про наявність у боржника простого векселя серії АА 2114511 від 6 квітня 2019 року на суму 3 000 000 гривень.

У зв`язку з наведеним, просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 згідно рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 13 липня 2020 року, звернути стягнення на вказаний простий вексель від 6 квітня 2019 року.

Як вбачається з листа приватного виконавця № 452 від 18 серпня 2020 року, останній з метою підтвердження достовірності вказаного простого векселя зобов`язав боржника додатково надати оригінал договору, на підставі якого у векселедавця простого векселя виникла заборгованість перед векселетримачем за вказаним простим векселем, та який містить умови про оформлення такої заборгованості простим векселем, щодо якого заявлено вимогу про звернення стягнення.

Проте така вимога приватного виконавця є безпідставною, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України "Про цінні папери і фондовий ринок" вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов`язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Відносини, пов`язані з обігом векселів в Україні, регулюються Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 9 червня 1930 року), а також Законами України "Про обіг векселів в Україні", Про цінні папери та фондовий ринок", Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", Про приєднання України до Женевської Конвенції 1930 року про врегулюванню деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі", Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів".

Статтею 75 Уніфікованого закону визначено, що простий вексель містить: назву "простий вексель", яка включена в текст документа і висловлена тією мовою, якою цей документ складений; безумовне зобов`язання сплатити визначену суму грошей; зазначення строку платежу; зазначення місця, в якому повинен бути здійснений платіж; найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж; зазначення дати і місця складання простого векселя; підпис особи, яка видає документ (векселедавець).

Згідно з пунктом 1.2 Положення про порядок здійснення банками операцій з векселями в національній валюті на території України, затвердженого постановою Національного банку України від 16 грудня 2002 року № 508, векселедавець - юридична або фізична особа, яка видала простий або переказний вексель; векселедержатель - юридична або фізична особа, яка володіє векселем, що виданий або індосований цій особі чи її наказу, або індосований на пред`явника, або шляхом бланкового індосаменту, чи на підставі інших законних прав.

Статтею 77 Уніфікованого закону про переказний та простий векселі передбачено, що до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, а саме положення щодо: індосаменту (статті 11 - 20); строку платежу (статті 33 - 37); платежу (статті 38 - 42); права регресу у разі неплатежу (статті 43 - 50, 52 - 54); платежу у порядку посередництва (статті 55, 59 - 63); копій (статті 67 і 68); змін (стаття 69); позовної давності (статті 70 і 71); неробочих днів, обчислення строків і заборони пільгових строків (статті 72, 73 і 74).

До простого векселя також застосовуються такі положення: положення, які стосуються переказного векселя, який підлягає оплаті за адресою третьої особи або у місцевості, іншій, ніж місце проживання трасата (статті 4 і 27); застереження про відсотки (стаття 5); розбіжності щодо суми, яка підлягає оплаті (стаття 6); наслідки підпису відповідно до умов, зазначених у статті 7; наслідки підпису особи, яка діє без повноважень або з перевищенням своїх повноважень (стаття 8); і положення, які стосуються бланкового переказного векселя (стаття 10).

До простого векселя також застосовуються такі положення: положення щодо забезпечення авалем (статті 30 - 32); у випадку, передбаченому в останньому абзаці статті 31, якщо в авалі не зазначено, за кого він даний, вважається, що він даний за векселедавця простого векселя.

Відповідно до статті 16 Уніфікованого закону власник переказного векселя вважається його законним держателем, якщо його право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть якщо останній індосамент є бланковим. Закреслені індосаменти вважаються при цьому ненаписаними. Якщо за бланковим індосаментом іде інший індосамент, то особа, яка підписала останній, вважається такою, що придбала вексель за бланковим індосаментом.

Таким чином особа, у якої знаходиться вексель, вважається його законним держателем, якщо її право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть, якщо останній із них є бланковим.

Якщо останній індосамент є бланковим або на пред`явника (тобто в ньому не зазначено особу, що отримує вексель), законним векселедержателем такого векселя вважається особа, у якої вексель фактично знаходиться. Така особа має всі права за векселем, у тому числі право вимоги платежу за ним.

Законний векселедержатель не зобов`язаний доводити наявність і дійсність своїх прав за векселем, вони вважаються наявними і дійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 23 травня 2018 року у справі № 904/8711/17.

Вищенаведеними нормами закону не передбачено обов`язку законного векселедержателя на підтвердження наявності та дійсності його прав за таким простим векселем надавати оригінал договору, на підставі якого у векселедавця простого векселя виникла заборгованість перед векселетримачем за вказаним простим векселем.

Схожий правовий висновок Верховний Суд зазначив у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 910/772/19, вказавши про те, що суд першої інстанції у вказаній справі дійшов помилкового висновку про недійсність зобов`язання боржника за векселем як такого, що повинно обґрунтовуватися іншими, крім дійсного векселя, документами на підтвердження виникнення основного зобов`язання боржника перед кредитором.

У вказаній постанові також зазначено про те, що зобов`язання за векселем є дійсними, якщо його складено з дотриманням вимог статей 75, 77 Уніфікованого закону та статті 5 Закону України "Про обіг векселів в Україні".

Відповідно до частини 5 статті 5 ЗУ «Про обіг векселів в Україні» вексель підписується від імені фізичних осіб - власноручно зазначеною фізичною особою або уповноваженою нею особою, із зазначенням індивідуального ідентифікаційного номера з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, наданого податковим органом (крім випадків відсутності індивідуального ідентифікаційного номера в осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття індивідуального ідентифікаційного номера та офіційно повідомили про це відповідні державні органи), та даних паспорта громадянина України або паспортних документів іноземця векселедавця або трасанта (серія та номер паспорта громадянина України або паспортних документів іноземця, найменування органу, що видав паспорт громадянина України або паспортний документ іноземця, та дата його видачі, місце проживання). У разі якщо вексель підписується уповноваженою особою, до тексту векселя включається посилання на довіреність фізичної особи, відповідно до якої уповноважена особа має право підписувати вексель.

Дослідивши та проаналізувавши зміст простого векселя від 16 квітня 2019 року, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги аргумент приватного виконавця про те, що у такому векселі не зазначено місця проживання векселедавця ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції також правильно врахував аргумент виконавця про те, що божником не було надано йому оригінал вказаного простого векселю , що позбавило останнього можливості перевірити правомірність набуття ОСОБА_1 прав за таким векселем та накласти арешт на вказаний цінний папір у відповідності до вимог статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому безпідставним є аргумент апеляційної скарги про те, що представником боржника неодноразово пропонувалось приватному виконавцю отримати оригінал простого векселю від 16 квітня 2019 року, оскільки такі обставини не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Також є правильним висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості доводів приватного виконавця про пропуск ОСОБА_1 однорічного строку пред`явлення до виконання простого векселя серії АА2114511 від 16 квітня 2019 року.

За змістом статей 76, 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікованого закону), вбачається, що простий вексель, строк платежу в якому не зазначено, вважається таким, що підлягає оплаті за пред`явленням; до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, зокрема, положення щодо строку платежу (статті 33-37 Уніфікованого закону).

Частиною 1 статті 34 та частиною 1 статті 35 Уніфікованого закону визначено, що переказний вексель строком за пред`явленням підлягає оплаті при його пред`явленні і такий вексель повинен бути пред`явлений для платежу протягом одного року від дати його складання.

Отже, простий вексель, емітований боржником-векселедавцем без зазначення конкретного строку платежу за векселем, є таким, що підлягає оплаті за пред`явленням.

Такий висновок Верховного Суду, викладений ним в постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 910/772/19, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України визначеною пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов`язаних з обігом векселів" №5 від 08.06.2007 за наслідком прийняття відповідних постанов Верховного Суду України.

Оскільки датою складання простого векселя,який міститься у вказаній справі, є 16 квітня 2009 року, такий вексель мав бути пред`явлений до платежу протягом одного року з дня його складання, тобто до 16 квітня 2010 року.

За таких обставин ОСОБА_1 пропустив строк на пред`явлення вказаного простого векселя до зобов`язаної за таким векселем особи.

Помилковим є посилання апеляційної скарги на передбачений положеннями статті 70 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі трирічний строк пред`явлення вимог до векселедавця простого векселя.

Згідно правової позиції яку Верховний Суд виклав в постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 756/4913/17 відповідно до абзацу 1 статті 70 Уніфікованого закону позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються через три роки, які обчислюються від дати настання строку платежу. Такий строк застосовується як щодо позову векселедержателя, так і щодо позовних вимог, пред`явлених до акцептанта переказного векселя векселедавцем, індосантами, авалістами та іншими особами, до яких права за векселем перейшли внаслідок виконання ними вексельного зобов`язання.

Аналогічно суди повинні вирішувати спори за участю векселедавця простого векселя (стаття 78 Уніфікованого закону).

Перебіг трирічного строку на пред`явлення позовних вимог до акцептанта переказного векселя або до векселедавця простого векселя починається з дати настання строку платежу, зазначеного у векселі.

Встановлені статтею 70 Уніфікованого закону строки для пред`явлення позовних вимог за векселем є присічними, вони не можуть бути змінені за угодою сторін і не підлягають зупиненню або відновленню. Суд застосовує ці строки незалежно від заяви сторони.

Після їх закінчення припиняється дія матеріального права вимоги платежу від зобов`язаних за векселем осіб.

З огляду на вищенаведені норми права, застосування трирічного строку передбачено законом лише у разі пред`явлення особою позовних вимог до векселедавця простого векселя, а не у випадку пред`явлення такого векселя особисто зобов`язаній за таким векселем особі.

Щодо вимоги скарги про зобов`язання приватного виконавця здійснити опис простого векселя серії АА2114511 від 16 квітня 2019 року на суму 3000000 гривень та передати його на зберігання у банк України, з яким приватним виконавцем укладено відповідний договір.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вищевказаної вимоги ОСОБА_4 у зв`язку з недоведеністю останнім неправомірної бездіяльності приватного виконавця Кошкера І.А. щодо ухилення від опису простого векселя від 16 квітня 2019 року.

При цьому апеляційний суд також звертає увагу на те, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної справах «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» від 09 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» від 17 грудня 2004 року, завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, а тому суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Суди не можуть підміняти собою органи владних повноважень, приймати замість них рішення, давати вказівки щодо вирішення питань, які належать до компетенції суб`єкта владних повноважень.

Повноваження органів державної виконавчої служби щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо вчинення дій по виконанню судових рішень (накладення арешту, передача майна на реалізацію, здійснення перерахунку грошових коштів на користь тієї чи іншої сторони виконавчого провадження, тощо), за своєю правовою природою є дискреційними, а тому суд позбавлений процесуальної можливості перебирати на себе повноваження державного виконавця з виконання виконавчого документа, вчиняти певні дії чи приймати рішення.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 26 грудня 2019 року у справі № 129/1083/13-ц.

Щодо вимоги про зобов`язання приватного виконавця зупинити виконавчі дії.

Апеляційний суд погоджується і з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кошкера І.А. зупинити звернення стягнення та реалізацію належної ОСОБА_1 на праві власності квартири до завершення стягнення на простий вексель від 16 квітня 2019 року, оскільки у вказаній справі не встановлено передбачених статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження» обставин, наявність яких є обов`язковим для висновку державного виконавця про необхідність вчинення таких дій.

Окрім того, ОСОБА_1 при заявленні вказаної вимоги не було взято до уваги те, що відповідно до статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» питання зупинення вчинення виконавчих дій і зупинення виконавчого провадження віднесено до компетенції виконавця.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в ухвалах від 05 жовтня 2020 року у справі № 545/2979/14-ц та від 02 травня 2018 року у справі № 759/3873/17.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, ухвалу суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а ухвалу суду першої інстанції слід змінити в мотивувальній частині, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Першотравневого районного суду міста Чернівці від 23 листопада 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 28 січня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: Н.К. Височанська

М.І. Кулянда