Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Калініченко О.Б.

при секретарі Машевській О.Б.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

28.07.2020 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , в якій позивачка просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за відповідачем право власності на Ѕ частину зазначеної квартири; припинити право спільної сумісної власності.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04.08.2020 року позовна заява була залишена без руху для оплати судового збору та зазначення обставин на підтвердження права власності на квартиру.

11.09.2020 року представником позивачки була подана заява про усунення недоліків.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 26.09.2003 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. За час перебування у шлюбі з відповідачем вони 16.11.2007 року придбали майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Однак у добровільному порядку поділити спірне майно з відповідачем вони не можуть, оскільки останній не визнає її право на Ѕ частину спільно нажитого майна.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.09.2020 року в справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.

23.09.2020 року до суду надійшов відзив відповідач в якому він просить в позові відмовити повністю, посилаючись на те, що позовна зава необґрунтована, оскільки позивачкою не доведено, що спірне майно є спільно нажитим та підлягає поділу.

Вказує, що при придбанні квартири вони з позивачкою домовились про те, що спірна квартира буде належати йому за будь-яких обставин, навіть при розлученні, оскільки на її придбання ним було надано більше коштів, виходячи з того, що його зарплата була вищою, ніж у позивачки, яка також витрачала свою зарплату на інші потреби. Договір купівлі-продажу квартири був укладений ним особисто та право власності оформлено на його ім`я, а, відтак, дана квартира належить йому на праві приватної власності.

30.09.2020 року судом було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповіді на відзив стороною позивача надано не було.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином в порядку, передбаченому процесуальним законом, причини неявки не повідомив.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачки та дослідивши докази по справі, приходить до висновку про наступне.

Судом встановлено, що сторони побувають у шлюбі з 26.09.2003 року.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі на ім`я відповідача була придбана квартира АДРЕСА_1 .

Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 16.11.2007 року та витягу з Державного реєстру правочинів від 16.11.2007 року, а також інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 07.09.2020 року за даними реєстрових книг Бюро за реєстровим №45179 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі вказаного вище договору зареєстровано за ОСОБА_3 .

Таким чином, вказана квартира була придбана в період реєстрації шлюбу, тому режим спільності майна подружжя презумується за законом.

У відповідності до гл.8 Сімейного Кодексу України (ст.ст. 60-71) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. І об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Утім, із цього правила є певне виключення.

Так, ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю чоловіка, дружини є: майно, набуте кожним з них до шлюбу; майно, набуте ним, нею за час шлюбу але на підставі договору дарування або спадкування; майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто; премії, винагороди, які він, вона одержав за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала чоловікові, дружині, а також як відшкодування, завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Також відповідно до ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Верховний суд України у своїх постановах від 03.06.2015 року, 16.12.2015 року, 18.05.2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідач, заперечуючи проти поділу майна подружжя, посилався на те, що квартира належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки ним внесено більше коштів для її придбання.

Однак представник позивача в судовому засіданні наполягав на презумпції режиму спільного майна подружжя і викладені позивачкою обставини з боку відповідача спростовані не були.

Так, як встановлено судом, сторони мають реєстрацію за одним й тим же постійним місцем проживання та до теперішнього часу перебувають у шлюбі, відомостей про припинення ведення сторонами спільного господарства в період придбання квартири немає.

Між тим, як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи, то такі факти потребують доведення в суді.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 роз`яснюється, що суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, зі встановлених судом обставин вбачається, що відповідач придбав спірне майно, право власності на яке було зареєстровано на його ім`я, під час зареєстрованого шлюбу та на спільні кошти, тобто, воно є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо тверджень відповідача, що квартира була придбана на належні йому кошти, то суд не вбачає підстав приймати відповідні доводи до уваги, оскільки жодні докази, які б свідчили такі обставини, відсутні.

Стаття 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 76-78 УПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи та одержані у встановленому законом порядку і містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що обставини справи повністю спростовують доводи відповідача, яким не надано жодних доказів того, що майно було придбано за його кошти, з огляду на що вимоги поро поділ спільного майна є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя жодною із сторін не надано, тому суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою і відповідачем право власності - за кожним на Ѕ частину вказаної квартири.

З урахуванням задоволення позову на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір.

Керуючись ст. ст. 57,60,71 Сімейного Кодексу України, ст. 372 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 206, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності:

за ОСОБА_2 - на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , та складається з трьох кімнат, жилою площею 46,80 кв. м, загальною площею 92,10 кв. м.

за ОСОБА_3 - на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , та складається з трьох кімнат, жилою площею 46,80 кв. м, загальною площею 92,10 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 5801,57 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 26 січня 2021 року.

Суддя: