ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7438/21 Справа № 210/686/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року, яке ухвалено суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості про дату складення повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 19 лютого 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №136-пк-2008, відповідно до якого Банк надав в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 15 000,00 грн., з оплатою по процентній ставці визначеною умовами кредитного договору, а позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 19 лютого 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договори поруки: №136/1-пп-2008 від 19 лютого 2008 року , та договір поруки №136/2-пп-2008 від 19 лютого 2008 року з ОСОБА_1 .

Внаслідок невиконання відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , договірних зобов`язань, в результаті порушення зобов`язань за кредитним договором та договорами поруки, Банку завдано було шкоди, яка станом на 05 травня 2011 року складала 156 972,24 грн. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 липня 2011 року та додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» грошові кошти у розмірі 89 244,50 грн., а також судовий збір у розмірі 892,44 грн. та 120,00 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Дострокове присудження до виконання основного зобов`язання в натурі не тягне його припинення з дня набрання законної сили рішенням суду і не виключає стягнення процентів, пені та збитків, а також інших штрафних санкцій, передбачених угодою, до дня фактичного задоволення (повного розрахунку). Саме звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Тобто саме по собі ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора (банку), виконання якого фактично не здійснено, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів, пені й інших втрат, передбачених договором.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Тому ухвалене рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2011 року не свідчать про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє відповідачів від відповідальності за невиконання ними грошового зобов`язання та не позбавляє Банку права на отримання процентів, комісії за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

У зв`язку з викладеним позивач просив суд, стягнути з відповідачів за користування кредитом з 06 травня 2011 року по 19 січня 2015 року заборгованість у розмірі 140 529,97 грн., яка складається з: сума простроченої заборгованості по відсоткам 7 827,61 грн.; сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії 11 287,50 грн.; пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, комісії 121 414,86 грн. та судовий збір у розмірі 1 405,30 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість в сумі 140 529 грн. 97 коп.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір у розмірі 1 405грн. 30 коп.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивачем не доведено належним чином розмір заборгованості відповідачів, оскільки з серпня 2012 року відповідачем ОСОБА_3 здійснювалось погашення заборгованості шляхом утримання із заробітної плати та станом на 01.03.2015 року було сплачено заборгованість в розмірі 24 289, 54 грн.

Також зауважує на тому, що банк звернувся з вимогою до відповідачів про стягнення заборгованості 03.04.2009 року, а тому на думку відповідача розмір процентів не міг збільшитись після пред`явлення банком вимоги про дострокове погашення кредиту

Крім того, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин у зв`язку з чим судом безпідставно стягнуто з відповідачів заборгованість за комісією та не застосовано позовну давність в один рік до вимог про стягнення пені.

Також скаржник зазначає, що вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки Банк повинен був пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, на момент пред`явлення банком даного позову зобов`язання ОСОБА_3 як поручителя за договором поруки №136/1-пп-2008 від 19.02.2008 припинились на підставі ч.4 ст.559 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У письмових поясненнях представник АТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомляє, що кредитна заборгованість за договором № 136-пк-2008 від 19.02.2008 року погашена 11.05.2018 року.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачаєтеся із матеріалів справи, 19 лютого 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (а.с.35-44), та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №136-пк-2008, відповідно до якого Банк надав в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 15 000,00 грн., з оплатою по процентній ставці визначеною умовами кредитного договору, а позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором до 19 лютого 2011 року (п.2.1, 3.2, 4.1, 49 кредитного договору) (а.с.7-10, 14-15).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №136/1-пп-2008 (а.с.11) від 19 лютого 2008 року, та укладено договір поруки №136/2-пп-2008 (а.с.12-13) від 19 лютого 2008 року з ОСОБА_1 (а.с.18-19).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 липня 2011 року та додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 вересня 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» грошові кошти у розмірі 156972,24 грн., а також судовий збір у розмірі 892,44 грн. та 120,00 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с.22-24). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що банк неодноразово звертався до відповідачів із вимогою про повернення боргу (а.с.27-33).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2014 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, завданої порушенням зобов`язання за кредитним договором №136-пп-2008 від 19 лютого 2008 року до договором поруки №136/1-пп-2008 від 19 лютого 2008 року, договором поруки №136/2-пп-2008 від 19 лютого 2008 року відмовлено.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідачів в солідарному порядку суми простроченої заборгованості по відсоткам, суми простроченої заборгованості по щомісячній комісії та пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, комісії, позивач посилався на те, що оскільки кредитний договір продовжував діяти, з 06 травня 2011 року по 19 січня 2015 року Банк мав право нараховувати проценти, комісію та пеню яка, на переконання позивача, становить 140 529,97 грн., та складається з: суми простроченої заборгованості по відсоткам 7 827,61 грн.; суми простроченої заборгованості по щомісячній комісії 11 287,50 грн.; пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, комісії 121 414,86 грн..

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У пункті 91 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, зроблено висновок про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18, зроблено висновок про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У Постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Звертаючись до суду з позовом в 2011 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, Банк таким чином змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 1050 ЦК України та фактично мав зафіксувати розмір існуючої у відповідачів заборгованості за процентами та неустойкою і припинити її нарахування.

Натомість, з доданого ПАТ «Фінанси та кредит» до позовної заяви розрахунку заборгованості встановлено, що розмір заборгованості за процентами за користування кредитом розраховано за період з 05.05.2011 року по 19.01.2015 року , розрахунок заборгованості по сплаті щомісячної комісії за користування кредитом за період з 01.06.2011 року по 31.12.2014 року, розрахунок заборгованості пені основної заборгованості, комісії за період з 19.01.2014 року по 19.01.2015 року, тобто поза межами строку користування кредитом, який був змінений банком внаслідок пред`явлення до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 позову у 2011 року.

У пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільних справах» судам роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наданого Банком розрахунку заборгованості, складеного поза межами строку користування кредитом, і безпідставно солідарно стягнув з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 нараховану позивачем заборгованість.

З урахуванням тих обставин, що позивачем взагалі не могла бути нарахована договірна заборгованість за процентами та неустойкою (штрафом, пенею), а вимог про стягнення іншої заборгованості, зокрема, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивачем заявлено не було, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те що порука ОСОБА_3 за кредитним договором від 19 лютого 2008 року є припиненою відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення суд першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, що виникла внаслідок порушення зобов`язань за кредитним договором № 136-пк-2008 від 19.02.2008 року та договорами поруки №136/1-пк-2008 від 19.02.2008 року, № 136/2-пк-2008 від 19.02.2008 року.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивача Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 109 грн.(а.с. 152)

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_3 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2109 (дві тисячі сто дев`ять) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: