Справа № 344/4550/21
Провадження № 22-ц/4808/1397/21
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Манченко О.В., представника позивача адвоката Задної Р.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання сплачувати одну другу вартості житлово-комунальних послуг та стягнення коштів, сплачених за комунальні послуги, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Манченко Олени Віталіївни на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Бабій О.М. 05 липня 2021 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 16 липня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року представник ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про зобов`язання сплачувати одну другу вартості житлово-комунальних послуг та стягнення коштів, сплачених за комунальні послуги.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони з відповідачкою є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з 13.03.2015 року ОСОБА_3 зареєстрована у вказаній квартирі. В березні 2020 року відповідачка подала позов про розірвання шлюбу і з того часу жодним чином не брала участі в утриманні квартири, комунальні послуги оплачує він. З березня 2020 року по день подання позову до суду ним сплачено 22 194 грн 12 коп за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення.

Оскільки, відповідачка є співвласником квартири, то зобов`язана сплачувати за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення та з неї слід стягнути половину вже сплачених грошових коштів.

Просив зобов`язати ОСОБА_3 сплачувати 1/2 вартості витрат на житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачки 11 097 грн 07 коп сплачених коштів за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення (а.с.1-5).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 липня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за період з 15 липня 2020 року по 25 березня 2021 року в сумі 10699 гривень 53 копійки, витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 гривень та 3600 гривень витрат за надання правничої допомоги. В задоволенні решти вимог позову відмовлено (а.с.123-128).

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, представник ОСОБА_1 адвокат Манченко О.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта зазначає, що сторони перебували у шлюбі з 12.10.2013 року, а рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.07.2020 шлюб розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 25 серпня 2020 року. Дана обставина є важливою, оскільки задовольняючи позов частково, суд першої інстанції стягує кошти саме за період з 15.07.2020, тобто від дати прийняття судом рішення про розірвання шлюбу.

Вказує, що на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 22.10.2020р. за ОСОБА_1 , яке набрало законної сили 03.12.2020 року, визнано право власності на одну другу частину спірної квартири. Тобто, речові права на цю квартиру до 03.12.2020 були предметом спору сторін. Право власності на одну другу частину спірної квартири відповідачка зареєструвала 16 лютого 2021, що підтверджується витягом з реєстру.

Крім того наголошує, що після подання позову про розірвання шлюбу та стягнення аліментів 11.03.2020 вона разом з дитиною фактично не могли проживати у спірній квартирі через постійний тиск зі сторони чоловіка, погрози та застосування насильства, на підтвердження чого нею долучено постанову суду від 07.09.2020 у справі №344/10316/20 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Крім того, після реєстрації речового права на 1/2 частку квартири 16.02.2021р., відповідач як співвласник, по можливості сплачує комунальні послуги за квартиру, на підтвердження чого надала квитанції на загальну суму 1575,03 грн. Дані обставини судом не прийнято до уваги.

Зазначає, що судом першої інстанції неправильно визначено період, за який слід стягувати кошти на утримання квартири з 15.07.2020р. по 25.03.2021р., а отже і розмір коштів 10 699,53 грн. Така сума не доведена належним чином, оскільки не є вартістю комунальних та інших платежів, пов`язаних з утриманням квартири за цей період, а включає також заборгованість, яка виникла раніше за невстановлений час.

Згідно долучених до позовної заяви довідок про розрахунки за надані послуги, вартість наданих послуг з 08.2020р. по 02.2021р. становить: квартплата з 08.2020р. по 02.2021р. 1998,00 грн; вивіз сміття 157,78 грн; електроенергія (спожита) 904,8 грн; водопостачання та водовідведення 185,74 грн; опалення (абон.плата) 1130,26 грн. Загальна вартість усіх зазначених послуг становить 4720,01 грн. Відповідно, одна друга частина вартості цих послуг могла би становити 2360,00 грн.

Крім того, як зазначалося, позивачка з дитиною в цей період не проживала у спірній квартирі, а отже фактично виключно позивач був споживачем послуг, які надавалися та нараховувалися згідно відповідних лічильників відносно обсягів споживання.

Припущення суду щодо періодів та розмірів коштів, що стягуються з відповідачки, не доведено позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

З цих підстав просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Стягнути з позивача на користь апелянта судові витрати (а.с.134-140).

Представник ОСОБА_2 адвокат Задна Р.Є. подала відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Щодо посилань апелянта на те, що судом невірно встановлено період, за який слід стягувати кошти на утримання квартири з 15.07.2020 по 25.05.2021 та не враховано момент виникнення права власності відповідачкою на спірне житло, то відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ та ст. 156 Житлового кодексу України, зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх користування. В матеріалах справи є довідка, згідно якої відповідачка зареєстрована у квартирі з 13.03.2015 і фактично проживала і проживає в зазначеному житловому приміщенні після розірвання шлюбу. Факт проживання у квартирі нею не був оспорений і доведений відповідними доказами, вона була членом сім`ї позивача, являється співвласником даної квартири, тому несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг за період з березня 2020 року (момент припинення відповідачкою сплати комунальних послуг) по березень 2021 (подання позовної заяви позивачем). Також відповідачкою не долучено жодного документу ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції на спростування факту проживання в іншому помешканні. Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін (а.с.159-161).

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Манченко О.В., представника позивача адвоката Задної Р.Є., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла про її необґрунтованість, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що позивач та відповідачка перебували у шлюбі з 12.10.2013 року по 15.07.2020 року, що підтверджується рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.07.2020 року (а.с.24-31).

22.10.2020 року на підставі рішення Івано-Франківського міського суду в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (а.с.12-20).

Право власності за собою на 1/2 частину квартири відповідачка зареєструвала 16.02.2021 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру (а.с.21-22).

Із довідки Центру наданні адміністративних послуг м. Івано-Франківська Департаменту адміністративних послуг Івано-Франківської міської ради № 3866 від 04.02.2021 року встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована по АДРЕСА_1 з 13.03.2015 року (а.с.23).

Задовольняючи частково позов, суд виходив з положень ст.ст. ст. 1, ст. 5, п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 317, 319, 322, 356, 360, 368, 526, 544 Цивільного Кодексу України, встановивши, що позивач належними доказами підтвердив факт того, що він поніс витрати на утримання спільного майна, враховуючи те, що сторони в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язані утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, дійшов висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог, стягнувши із відповідачки на користь позивач грошові кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення за період з 15 липня 2020 року по 25 березня 2021 року в сумі 10699 гривень 53 копійки

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з таких підстав.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

П. 1 ч. 1 ст. 27 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Відповідне положення міститься у постанові КГС ВС від 24 січня 2020 року № 910/10987/18.

Близькі за змістом висновки сформульовані, зокрема, у п.п. 64 постанови Великої Палати ВС від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) .

Так, відповідно до частини третьої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ЦК України ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Таким чином, сторони в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язані утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначених правових норм, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

За змістом пункту 2 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

При цьому право власності виникає з моменту набуття майна на відповідній правовій підставі, в тому числі і у спільну сумісну власність. Отже, у цій справі витрати на утримання житла повинні розподілятися між співвласниками з дня набуття у спільну сумісну власність житла, а не з дня, коли за відповідачкою визнане право на частку у спільній сумісній власності, бо з цього моменту власність лише набула ознак спільної часткової, що не пов`язано з моментом її набуття.

Крім того, відповідач у суді апеляційної інстанції визнала, що вона проживала у квартирі до грудня 2020 року.

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Позивачем заявлений позов за період з березня 2020 року по 25.03.2021 року, а суд стягнув витрати на утримання житла з липня 2020 року по 25.03.2021 року.

При цьому суд вірно не взяв до уваги квитанції про оплату послуг від 15.06.2020 року, надані відповідачкою на суму 250 грн, від 10.07.2020 року на суму 300 грн, від 10.07.2020 року на суму 50 грн, оскільки нею ці послуги оплачені під час шлюбу і за цей період відповідачу відмовлено у задоволенні позову. Оплата по квитанції від 01.04.2021 року виходить за межі позовних вимог, тому також вірно не прийнята судум.

При цьому судом за період стягнення врахована оплата, здійснена відповідачкою 15.03.2021 року на суму 500 грн. А інші квитанції від 15.03.2021 року нею надані посторно.

З урахуванням наведеного, суд дійшов до вірного висновку про зобов`язання компенсувати позивачу половину витрат за період з 15.07.2020 року по 25.03.2021 року (що підтверджується відповідними квитанціями, наданими позивачем).

Жодних доказів на спростування, понесених позивачем витрат за надання комунальних послуг, відповідачкою суду не надано.

З врахуванням наведеного та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до не правильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування суми сплачених витрат на оплату за надані комунальні послуги за період з 15 липня 2020 року по 25 березня 2021 року в сумі 10 699 грн 53 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Манченко Олени Віталіївни залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 липня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 25 листопада 2021 року.