Дата документу 21.01.2021
Справа № 334/7755/19
Провадження № 2/334/397/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Баруліної Т.Є.,

за участю секретаря Панасюри Н.С..,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах якого дії ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та зняття з реєстрації за місцем проживання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в інтересах якого дії ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та зняття з реєстрації за місцем проживання.В позові зазначив, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . В даній квартирі крім нього, також зареєстрована колишня дружина ОСОБА_3 , та син позивача, ОСОБА_4 .

Однак, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають в квартирі з 2014 року, оскільки виїхали за кордон (Росію). Колишня дружина має нову сім'ю, одружена та в минулому році народила дитину. Водночас будь-яких дій щодо зняття з місця реєстрації здійснювати не бажає. Відповідач комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. Тому позивач просить визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та примусово зняти їх з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1 .

Справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень.

Представник позивача адвокат Матсалаєва В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на задоволенні позову, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи була повідомлені вчасно за місцем реєстрації рекомендованою кореспонденцією, у визначений строк не надала суду відзив на позовну заяву.

Треті особи: представник районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району та представник Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені вчасно.

Суд вважає можливим, за згодою представника позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи, відповідно до ст.280 ЦПК України, за відсутності відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2014 року. (а.с. 26)

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, Серія НОМЕР_1 від 13.04.2005р. (а.с 27)

Спірна квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину від 14.09.2017 року. (а.с. 25).

В даній квартирі крім позивача, зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_3 , та син позивача, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 є колишньою дружиною позивача, в спірній квартирі не мешкає, однак у зв`язку із реєстрацією за вказаною адресою набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідачки тимчасово на період перебування у шлюбі з позивачем і припинилось після розірвання цього шлюбу.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17.

Відповідачка не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої ст.406 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ст.ст.8, 18 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Враховуючи, що неповнолітній син позивача, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у спірній квартирі, з поважних причин, якими є розірвання шлюбу між їх батьками та проживання його на даний час разом з матір`ю, не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом, в якому проживає його батько, а позбавлення дитини права користування житловим приміщенням, буде порушенням його права, оскільки він має право проживання та користування зазначеною квартирою.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 599/1979/18-ц (провадження № 61-5892св19) та у постанові від 23 січня 2019 року у справі №428/1531/16-ц.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України).

Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Отже, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації, оскільки для зняття відповідачки з реєстрації достатньо рішення суду про визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Крім того, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, позивачем зазначено, як третя особа, що не заявляє самостійних вимог, тобто не є стороною. Відтак, суд не може вирішувати питання про його права і обов`язки, зокрема зобов`язання до вчинення дій.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись Конституцією України, ст. ст.10, 12, 13, 18, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного рішення - 28.01.2021 року.

Суддя: Баруліна Т. Є.