Ухвала

28 cічня 2021 року

м. Київ

справа № 607/16550/14-ц

провадження № 61-846ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича наухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича, скасування постанови та зобов`язання повернути стягувачу виконавчий лист,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із скаргою про визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура О. Ю., скасування постанови та зобов`язання повернути стягувачу виконавчий лист.

В обґрунтування скарги зазначала, що 20 лютого 2020 року приватним виконавцем Снігуром О. Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61338120 щодо боржника ОСОБА_1 по примусовому виконанню виконавчого листа № 607/16550/14-ц, виданого 24 січня 2020 року. У даному виконавчому провадженні 20 лютого 2020 року приватним виконавцем Снігуром О. Ю. також винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1

01 липня 2020 року приватним виконавцем Снігуром О. Ю. винесена постанова про призначення суб`єкта оціночної діяльності для здійснення оцінки арештованої квартири, яка боржником не отримана, про її існування представник боржника дізналася 23 липня 2020 року. 09 липня 2020 року на офіційному сайті ДП «Сетам» розміщено оголошення про продаж вищезазначеної квартири на електронних торгах 10 серпня 2020 року, лот № 431721.

Заявник вважала неправомірними дії приватного виконавця Снігура О. Ю. щодо проведення оцінки та передачу на реалізацію належної ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , оскільки рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2019 року по справі № 607/16550/14-ц встановлено, що рішення не підлягає примусовому виконанню в частині звернення стягнення на це майно на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна з громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2020 року, яка залишена без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура О. Ю. щодо передачі на реалізацію житлової квартири АДРЕСА_1 . Відмовлено у задоволенні інших вимог скарги.

Визнаючи неправомірними дії приватного виконавця щодо передачі на реалізацію квартири АДРЕСА_1 суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на примусове виконання рішення суду про звернення стягнення на квартиру ОСОБА_1 поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому приватний виконавець не вправі передавати квартиру на реалізацію.

15 січня 2021 року Скиба В. М. , який діє від імені приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура О. Ю., засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2020 року постанову Тернопільського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року в указаній вище справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої, другої статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Мораторій (заборона) на примусове відчуження майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», має цільовий характер і є державною гарантією захисту конституційних прав та інтересів громадян, які отримали кредити саме в іноземній валюті.

Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Враховуючи, що у резолютивній частині рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2019 року зазначено, що рішення не підлягає примусовому виконанню в частині звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 на період чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна з громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VІІ, дане рішення суду є чинним, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що дії приватного виконавця в частині передачі на реалізацію зазначеної квартири є неправомірними.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчать, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року в справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Снігура Олега Юрійовича, скасування постанови та зобов`язання повернути стягувачу виконавчий лист -відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко