Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 127/2115/13

провадження № 61-9412св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа (стягувач)- Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
суб`єкт оскарження - головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Медяний Віктор Григорович,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2021 року у складі судді Подоляк М. В.

та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 травня 2021 року

у складі колегії суддів: Стадника І. М., Матківської М. В., Міхасішина І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Медяного В. Г. (далі - Центральний ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області), правонаступником якого є Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місто Хмельницький) (далі - Центральний ВДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький)).

Скарга мотивована тим, що 22 травня 2017 року головним державним виконавцем Центрального ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області Медяним В. Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (далі - ВП) № 53971026 на підставі виконавчого листа № 127/2115/13-ц, виданого 17 вересня 2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» коштів у розмірі 350 935,94 грн.

Заявник зазначав, що про існування ВП № 53971026 йому стало відомо

08 жовтня 2020 року з Єдиного реєстру боржників, тому 09 жовтня

2020 року він звернувся із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Копії матеріалів виконавчого провадження,

у тому числі, постанову про відкриття ВП № 53971554, отримав 27 жовтня 2020 року.

Із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 127/2115/13-ц, виданого 17 вересня 2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області, стягувач звернувся 17 травня 2017 року, тобто з пропуском встановленого однорічного строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, тому, отримавши виконавчий лист, поданий із пропущенням цього строку, державний виконавець, відповідно до положень пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), зобов`язаний був протягом трьох днів повернути виконавчий лист стягувачу.

При цьому, на думку заявника, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не переривався та судом не поновлювався, тому державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження після закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати неправомірними дії головного державного виконавця Центрального ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області Медяного В. Г. щодо прийняття постанови від 22 травня 2017 року про відкриття

ВП № 53971026 на підставі виконавчого листа № 127/2115/13-ц

від 17 вересня 2013 року про стягнення з нього на користь

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошових коштів у розмірі 350 935,94 грн;

- визнати неправомірною та скасувати постанову від 22 травня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 53971026;

- зобов`язати державного виконавця або іншу особу Центрального ВДВС у місті Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький) усунути порушення допущені при відкритті ВП № 53971026 від 22 травня 2017 року шляхом повернення виконавчого листа стягувачу з підстав пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня

2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії головного державного виконавця Центрального ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області (Центрального ВДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький)) Медяного В. Г. у зв`язку

з відкриттям ВП № 53971026 щодо виконання виконавчого листа

№ 127/2115/13-ц, виданого 17 вересня 2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» коштів в сумі 350 935,94 грн.

Скасовано постанову головного державного виконавця Центрального ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області (Центрального ВДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький)) Медяного В. Г. про відкриття ВП № 53971026

на підставі виконавчого листа № 127/2115/13-ц, виданого 17 вересня

2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області, про стягнення

з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» коштів в сумі 350 935,94 грн.

У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 25 травня 2021 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що виконавчий лист був виданий 17 вересня 2013 року, а стягувач пред`явив його до примусового виконання 17 травня 2017 року, тобто з пропуском строку, встановленого статтею 12 Закону № 1404-VIII (тут і далі по тексту у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження - 22 травня 2017 року), із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання стягувач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не звертався.

Отже, при відкритті ВП № 53971026 державний виконавець Медяний В. Г. діяв у порушення положень Закону № 1404-VIII.

Щодо вимоги про зобов`язання державного виконавця усунути порушення, допущені при відкритті ВП № 53971026 від 22 травня 2017 року, шляхом повернення виконавчого листа стягувачу з підстав пропущення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, то вона не підлягає задоволенню, оскільки дана вимога є передчасною у зв`язку з тим, що суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2021 року, АТ «Райффайзен Банк Аваль» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій

і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень, АТ «Райффайзен Банк Аваль» послалося на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме зазначило, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі

№ 910/7155/14 та від 07 лютого 2020 року у справі № 2018/6-343/11 (провадження № 61-45682св18).

Касаційна скарга АТ «Райффайзен Банк Аваль» мотивована тим, що згідно зі статтею 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Відповідно до пункту 5 розділу XIII «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні вимог про зобов`язання державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби усунути порушення, допущені при відкритті 22 травня 2017 року ВП № 53971026, шляхом повернення виконавчого листа стягувачу з підстав пропущення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень, ОСОБА_1 послався на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, щозвертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, він просив, в тому числі, усунути порушення, допущені при відкритті ВП № 53971026, шляхом повернення виконавчого листа стягувачу з підстав пропущення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Отже, задовольняючи скаргу в частині визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, суд повинен був зобов`язати державного виконавця усунути допущені порушення шляхом зобов`язання державного виконавця винести постанову про повернення виконавчого листа з підстав пропущення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13, від 21 листопада 2018 року у справі № 640/4782/15-ц (провадження № 61-26407св18) та від 26 вересня 2019 року у справі № 409/4751/12 (провадження № 61-41979св18).

У червні 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу

АТ «Райффайзен Банк Аваль», вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог скарги про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження є законними і обґрунтованими, всі висновки судів в зазначеній частині відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

АТ «Райффайзен Банк Аваль» не скористалось правом подати відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Райффайзен Банк Аваль» і витребувано цивільну справу.

15 липня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

УхвалоюВерховного Суду від 05 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2013 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.

У рахунок погашення загальної заборгованості за кредитним договором

від 01 листопада 2005 року в розмірі 43 905,41 доларів США,

що в еквіваленті становить 350 935,94 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, який переданий банку згідно з договором іпотеки

від 01 листопада 2005 року - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 листопада 2005 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. за № 5327, шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною 193 228 грн, зазначеною в договорі іпотеки.

17 вересня 2013 Вінницький міський суд Вінницької області видав виконавчий лист № 127/2115/13-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки, який переданий ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» згідно з договором іпотеки від 01 листопада 2005 року - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 листопада 2005 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. за № 5327, шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною 193 228 грн, у рахунок погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 43 905,41 доларів США, що в еквіваленті становить 350 935,94 грн. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання - 1 рік.

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції

від 27 листопада 2014 року виконавчий лист №127/2115/13-ц повернуто стягувачу, у зв`язку з прийняттям Верховною Радою України 03 червня

2014 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

17 травня 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося із заявою до Центрального ВДВС міста Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа у справі

№ 127/2115/13-ц, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області

17 вересня 2013 року.

22 травня 2017 року головним державним виконавцем Центрального ВДВС міста Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області Медяним В. Г. винесено постанову про відкриття ВП № 53971026 на підставі виконавчого листа

№ 127/2115/13-ц від 17 вересня 2013 року, якою зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно; попереджено про відповідальність за неподання декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей; стягнуто виконавчий збір.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов?язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані, зокрема у пункті 27 частини першої статті 353 цього Кодексу (щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця), після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга АТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягає задоволенню частково, а касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною третьою статті 406 ЦПК України визначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Задовольняючи частково скаргу ОСОБА_1 та визнаючи неправомірними дії державного виконавцяЦентрального ВДВС міста Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області (Центрального ВДВС у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Хмельницький)) Медяного В. Г. у зв`язку з відкриттям ВП № 53971026 щодо виконання виконавчого листа № 127/2115/13-ц, виданого 17 вересня 2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області, і скасовуючи постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 22 травня 2017 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки виконавчий лист повернутий стягувачеві 27 листопада 2014 року, на час його повернення діяли положення статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) (тут і далі по тексту у редакції, чинній на час набрання законної сили рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2013 року та повернення виконавчого документа стягувачу постановою від 27 листопада 2014 року), якими було визначено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання протягом року, тому строк для пред`явлення виконавчого листа від 17 вересня 2013 року до виконання сплив до набрання чинності Закону № 1404-VIII (05 жовтня 2016 року).

На час набрання чинності Закону № 1404-VIII строк пред`явлення зазначеного виконавчого листа до виконання вже сплив, при цьому АТ «Райффайзен Банк Аваль» із заявою про поновлення цього строку не зверталося.

Положеннями Закону № 1404-VIII не передбачено відновлення дії виконавчих документів, строк пред`явлення яких до виконання сплив до набрання чинності цим Законом.

Таким чином до випадків повторного пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання не застосовуються положення статті 12 Закону № 1404-VIII, якою передбачений новий, більш тривалий, строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання.

Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з указаним висновком судів першої та апеляційної інстанцій, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення у справі «Горнсбі проти Греції», заява № 18357/91, від 19 березня 1997 року).

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 1 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За загальним правилом, виконавчі документи пред`являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для:

1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення;

2) виконання рішень комісій по трудових спорах - з дня видачі посвідчення на примусове виконання рішення; 3) інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Частиною третьою статті 23 Закону № 606-XIV встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Аналогічні положення містить частина п`ята статті 12 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року.

Так положеннями статті 12 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Таким чином як положеннями статті 23 Закону № 606-XIV так і положеннями статті 12 Закону № 1404-VIII передбачено, що повернення виконавчого документа без виконання не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, передбаченого вказаними нормами права.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

Відповідно до пункту 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Виходячи з аналізу пункту 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII цей пункт застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим Законом. Цим пунктом не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування положень Закону № 1404-VIII до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18) та в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 березня 2018 року у справі № 905/6977/13 та від 02 травня 2018 року у справі № 5016/149/2011 (17/6).

За схожих обставин у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 910/18165/13 (провадження № 6-698гс16) зроблено висновок, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з повторним його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. Таким чином, постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з невідповідністю виконавчого документа вимогам закону не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого статтею 22 Закону № 606-XIV. За таких обставин, суд касаційної інстанції правомірно погодився із висновками суду першої інстанції про те, що строк пред`явлення наказу Господарського суду міста Києва від 03 жовтня 2014 року було перервано у зв`язку з його пред`явленням до виконання 13 травня 2015 року, новий строк пред`явлення до виконання слід відраховувати з наступного дня після його повернення стягувачу. Останній отримав відмову 29 травня 2015 року, повторно подав заяву про примусове виконання рішення суду 23 листопада 2015 року, тобто з додержанням строку, встановленого статтею 22 Закону № 606-XIV.

Судами встановлено, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2013 року, яким задоволено частково позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 01 листопада 2005 року в розмірі 43 905, 41 дол. США, що в еквіваленті становить 350 935,94 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, який належить на праві власності ОСОБА_1 , набрало законної сили 17 червня 2013 року.

Виконавчий лист, виданий 17 вересня 2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області, був пред`явлений ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до виконання в межах строку, передбаченого частиною першою статті 22 Закону № 606-XIV.

Отже передбачений частиною першою статті 22 Закону № 606-XIV строк пред`явлення виконавчого документа спливав через один рік з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Постановою державного виконавця від 27 листопада 2014 року вказаний виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV.

Підставою повернення виконавчого документа стягувачу стало встановлення Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII (далі - Закон № 1304-VII) заборони.

Так відповідно до підпункту 1 пункту першої Закону № 1304-VII не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або;

таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Відповідно до пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедур банкрутства (у редакції, чинній на час звернення заявника до суду та на час розгляду справи судом першої інстанції) Закон № 1304-VII втрачає чинність через вісімнадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедур банкрутства (у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) Закон № 1304-VII втрачає чинність через двадцять місяців з дня введення в дію цього Кодексу.

Кодекс України з процедур банкрутства введено в дію 21 жовтня 2019 року, тому мораторій, встановлений Законом № 1304-VII, діяв і на час повторного пред`явлення банком виконавчого листа до виконання у 2017 році.

Отже, з урахуванням наведених норм права, оскільки постановою державного виконавця від 27 листопада 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV у зв`язку із встановленою законом забороною, тому на час звернення банку з заявою про примусове виконання цього виконавчого документа у травні 2017 року і відкриття виконавчого провадження (постанова державного виконавця від 22 травня 2017 року), а також на час звернення ОСОБА_1 до суду зі скаргою на дії державного виконавця строк дії заборони, встановленої Законом № 1304-VII, з якою державний виконавець пов`язував неможливість виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2013 року, не закінчився і не сплив трирічний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, державний виконавець Медяний В. Г. діяв в межах вимог Закону № 1404-VIII.

Враховуючи викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення скарги ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в якій заявник посилався на невірне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та суперечність рішення судів практиці Верховного Суду з цього предмета спору, підтвердилися.

Оскільки підлягає задоволенню касаційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про невірне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому касаційна скарга ОСОБА_1 щодо скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення його скарги про зобов`язання державного виконавця усунути порушення, допущені при відкритті ВП № 53971026 від 22 травня 2017 року, шляхом повернення виконавчого листа стягувачу з підстав пропущення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, не підлягає задоволенню.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні вимог скарги в зазначеній частині.

Крім того за загальним правилом суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Таким чином немає підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про зобов`язання державного виконавця усунути порушення, допущені при відкритті ВП № 53971026 від 22 травня 2017 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи те, що у справі в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи у вказаній частині встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права й порушено норми процесуального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в цій частині вимог підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його скарги про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині вирішення вимог про зобов`язання державного виконавця усунути порушення, допущені при відкритті ВП № 53971026 від 22 травня 2017 року, без задоволення, а оскаржувані судові рішення в цій частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня 2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 травня 2021 року в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження скасувати, прийняти в цій частині вимог нове рішення.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відмовити.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09 березня

2021 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 25 травня

2021 року в частині вирішення вимог скарги ОСОБА_1 про зобов`язання державного виконавця усунути порушення, допущені при відкритті виконавчого провадження, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук