Березівський районний суд Одеської області
24.11.2021
Справа № 494/621/18
Провадження № 2/494/253/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панчишина А.Ю.,

за участі секретаря судового засідання Крупяка А.Д.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами в яких просив суд визнати недійсним договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 24 квітня 2017 року, зареєстрований за №959, посвідчений приватним нотаріусом Медведенко Г.В.,1/2 частки житлового будинку під номером АДРЕСА_1 який складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 261,5 кв. м, майстерні під літ. «Б», площею 325 кв. м, сараю під літ. «В», площею 753 кв.м, ангару-гаражу під літ. «Г», площею 2615,8 кв. м, підвалу під літ. «Г», площею 49.0 кв. м, огорожі, воріт, розташований на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні, площею 54671 кв. м.

Застосувати наслідки недійсності правочину, та визнати право власності на 1/2 частки житлового будинку під номером АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 261,5 кв. м, майстерні під літ. «Б», площею 325 кв. м, сараю під літ. «В», площею 753 кв.м, ангару-гаражу під літ. «Г», площею 2615,8 кв. м, підвалу під літ. «Г», площею 49.0 кв.м, огорожі, воріт, розташований на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні, площею 54671 кв. м. за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Сягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 7464,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до кого позивач передав відповідачу грошову суму в розмірі 80 000 доларів США зі строком повернення через 19 місяців, а саме 01.11.2016 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідача від 18.03.2015 року. У вказаний строк і дотепер відповідачем не повернуто суми позики, чим відповідач порушив свої договірні зобов`язання. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. 23.05.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми основного боргу в розмірі 2 120 744 грн, 3 відсотків річних в розмірі 131 428 грн., витрат на правову допомогу в розмірі 15 000 грн та судового збору в розмірі 8000 грн. Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 18.09.2017 року позов було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основний борг 2 120 744 грн, 3 відсотка річних в розмірі 33089 грн. та судовий збір в розмірі 8000 грн. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.03.2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2017 року залишено без змін. 18 березня 2015 року під час написання розписки ОСОБА_2 на підтвердження права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 надав ОСОБА_1 копію свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно від 25 березня 2014 року. В процесі судового розгляду стороні позивача стало відомо про те, що 24 квітня 2017 року ОСОБА_2 , згідно договору дарування №959 посвідченого приватним нотаріусом Медведенко Г.В. подарував зазначене в розписці майно ОСОБА_3 , яка прийняла це майно в дар через свого представника за довіреністю ОСОБА_4 . На момент підписання договору дарування вказаний об`єкт нерухомого майна був гарантією повернення позики за договором позики, крім того ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання передати у власність позивачу вказане майно. 27 березня 2018 року було видано виконавчий лист по справі №522/9353/17 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики. Звернути стягнення на майно ОСОБА_6 неможливо через відсутність рухомого та нерухомого майна у боржника. На думку позивача договір дарування нерухомого майна направлений не на реальне настання наслідків обмовлених договором дарування, а оформлений ОСОБА_2 як фіктивну передачу права власності, на об`єкт нерухомого майна близькій особі (матері) з метою унеможливлення виконання зобов`язання за розпискою, як шляхом добровільної передачі права власності позивачу, так і унеможливлення звернення стягнення за рішенням суду, з зв`язку з тим, що ОСОБА_2 передбачив для себе негативні наслідки виконання свого обов`язку. Враховуючи наведені обставини, позивач просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 09.07.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 05.08.2021 року.

У зв`язку з неявкою сторін 05.08.2021р. підготовче засідання відкладено на 30.09.2020 року.

Ухвалою суду від 30.09.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.10.2021 року.

Представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 надано суду відзив на позов (а.с.49-50, т.1), згідно якого останній заперечував проти позову та просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Зазначив, що договір застави повинен бути укладений у письмовій формі, у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, транспортні засоби, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів, недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору. За таких обставин не мають юридичної сили жодні посилання у тексті розписки, навіть якщо вона і писалась ОСОБА_2 , що нерухоме майно передане у заставу, тим більше вказані обставини не можуть бути підставою для визнання укладеного договору недійсним, як і свідчити про фіктивність укладеного договору. Позивачем не наведено жодних доказів того, що укладений правочин вчинено без наміру створення правових наслідків. З огляду на те, що внаслідок укладення спірного договору ОСОБА_3 було передано майно житловий будинок площею 261,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Тим більше, що ОСОБА_3 на даний момент повноцінно володіє і користується зазначеним майном. Окрім того позивачем не наведено правових підстав для застосування наслідків недійсності правочину шляхом визнання права власності, що взагалі не передбачено чинним законодавством. В поданій позовній заяві йдеться мова про визнання недійсним договору дарування і подальше визнання права власності лише щодо 1/2 житлового будинку площею 261,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_3 на підставі укладених договорів дарування є власницею всього житлового будинку за вказаною адресою. За таких обставин оскарження лише правовстановлюючих документів на 1/2 частину нерухомого майна не може бути спрямованим на реальний захист порушених прав. Враховуючи наведене, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судове засідання 24.11.2021 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 не з`явився, був належним чином повідомлений про розгляд справи, що вбачається з розписки про отримання 27.10.2021 року судової повістки, подав 24.11.2021 року заяву до Березівського районного суду Одеської області, в якій просив розгляд справи проводити за відсутності представника ОСОБА_2 у зв`язку з карантинними обмеженнями, проти задоволення позову заперечив в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позов.

Інші учасники справи у судове засідання повторно не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Позивач ОСОБА_1 був повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм Березівського районного суду Одеської області за № 241. Окрім цього, такий ще 01.10.2019 року звернувся до суду з заявою про розгляд справи без участі сторони позивача, проти заочного рішення не заперечив, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 був повідомлений про судове засідання телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм Березівського районного суду Одеської області за № 242.

Відповідачка ОСОБА_3 була повідомлена про судове засідання телефонограмою через сина ОСОБА_2 , яка зареєстрована в журналі телефонограм Березівського районного суду Одеської області за № 243.

Третя особа ОСОБА_4 був повідомлений про судове засідання телефонограмою, яка зареєстрована в журналі телефонограм Березівського районного суду Одеської області за № 244.

Третя особа ОСОБА_5 була повідомлена про судове засідання, що вбачається з розписки про вручення 24.11.2021 року поштового відправлення.

За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, оцінивши докази, прийшов до наступних висновків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що 18 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якої позивач передав відповідачу грошову суму в розмірі 80 000 доларів США зі строком повернення через 19 місяців, а саме 01.11.2016 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою відповідача від 18.03.2015 року.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 23.05.2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми основного боргу в розмірі 2 120 744 грн., 3 відсотків річних в розмірі 131428 грн., витрат на правову допомогу в розмірі 15 000 грн. та судового збору в розмірі 8000 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 18.09.2017 року позов було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основний борг 2 120 744 грн, 3 відсотка річних в розмірі 33089 грн. та судовий збір в розмірі 8000 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.03.2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.09.2017 року залишено без змін.

Також, за розглядом справи судом встановлено відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за номером 74792614 від 05.12.2016 року ОСОБА_2 належало на праві власності нерухоме майно з реєстраційним номером 12, житловий будинок загальною площею 261,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:1602., за адресою АДРЕСА_2 .

24 квітня 2017 року ОСОБА_2 , згідно договору дарування №959 посвідченого приватним нотаріусом Медведенко Г.В. подарував 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 261,5 кв.м., майстерні під літ «Б», площею 325 кв.м., сараю під літ. «В», площею 735 кв.м., ангару-гаражу під літ. «Г», площею 49 кв. м., огорожі, воріт, розташований на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні, площею 54671 кв.м. ОСОБА_3 , яка діяла через свого представника ОСОБА_4 .

Також 24 квітня 2017 року ОСОБА_2 , згідно договору дарування №957 посвідченого приватним нотаріусом Медведенко Г.В. подарував 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 261,5 кв.м., майстерні під літ «Б», площею 325 кв.м., сараю під літ. «В», площею 735 кв.м., ангару-гаражу під літ. «Г», площею 49 кв. м., огорожі, воріт, розташований на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні, площею 54671 кв.м. ОСОБА_3 , яка діяла через свого представника ОСОБА_4 .

На час укладення даних договорів дарування будь-яких обтяжень подарованого майна судом не встановлено.

Згідно п.11 договорів дарування від 24.04.2017 року, сторони ствердили, що договір не є фіктивним, удаваним, і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Звертаючись до суду з дійсним позовом, позивач просив визнати оскаржуваний договір дарування №959 від 24.04.2017 року недійсним, посилаючись на його фіктивність, оскільки останній був укладений з наміром позичальника (який був дарувальником) ухилитись у майбутньому від можливих негативних наслідків у разі можливого звернення позивача з позовом про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на це нерухоме майно. На думку позивача, укладенням даного договору позичальник намагався уникнути відповідальності, здійснивши безоплатне його відчуження на користь своєї матері.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст.718 ЦК).

Відповідно до ч.2 с.719 ЦК договір дарування нерухомої речі укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК).

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження N 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі N 359/1654/15-ц.

Згідно постанови від 24 липня 2019 року по справі №405/1820/17, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК, ВС урахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання ВС, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) у законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема: у банкрутстві (ст.20 закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.92 №2343-XII); при неплатоспроможності банків (ст.38 закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI); у виконавчому провадженні (ч.4 ст.9 закону «Про виконавче провадження» від 2.06.2016 №1404-VIII).

Водночас, за висновками ВС, будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

За вимогами ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до правил ч. 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Між тим, за розглядом справи судом не встановлено, а позивачем належними та допустимими доказами не доведено фіктивність оскаржуваного договору дарування зареєстрованого в реєстрі за №959 від 24.04.2017 року. При цьому, суд вбачає, що сам договір дарування був укладений ще до моменту звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (позов був поданий в Приморський районний суд м. Одеса 23.05.2017 року, справа №522/9353/17).

Позивач ОСОБА_1 оскаржив спірний договір дарування від 24 квітня 2017 року за №959, однак він не оскаржив інший договір дарування від 24 квітня 2017 року за №957, посвідчений приватним нотаріусом Медведенко Г.В. згідно якого ОСОБА_2 подарував 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , яка діяла через свого представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 на підставі укладених договорів дарування за №957 та №959 від 24 квітня 2017 року стала власницею всього житлового будинку площею 261,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 . За таких обставин оскарження лише правовстановлюючих документів на 1/2 частину нерухомого майна не може бути спрямоване на реальний захист порушених прав позивача.

Також судом встановлено, що після подання рішення Приморського районного суду м. Одеса від 18.09.2017 року по справі №522/9353/17 до примусового виконання ОСОБА_2 почав вчиняти дії спрямовані на його виконання, а саме: перераховувати кошти на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості, про що представником відповідача подано належні докази, копії відповідних квитанцій (а.с. 146-153 Т.2).

Відповідно до ст.13 Закон України «Про заставу» договір застави повинен буди укладений в письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору. Згідно до ст. 14 вказаного Закону недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Покликання позивача, що на момент підписання договору дарування об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок загальною площею 261,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 був гарантією повернення позики за договором позики так як ОСОБА_2 взяв на себе обов`язок не відчужувати, не продавати вказане майно та передати у власність ОСОБА_1 у разі неможливості повернути боргу за договором позики, таким чином вказане майно перебувало у заставі не мають правового підгрунття, так як недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з відповідними наслідками.

Також позивачем не наведено правових підстав для застосування наслідків недійсності правочину шляхом визнання права власності, що взагалі не передбачено чинним законодавством.

За викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог.

Статті 15,16 ЦК України передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Враховуючи, що позивачем не доведено факту порушення його прав при укладенні оспорюваного договору дарування відповідачами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. У зв`язку з чим також не підлягають вимоги про стягнення судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.11,15-16, 202-203, 215, 216, 234, 377, 526, 575, 610-612, 638-640, 717-719 ЦК України, ст.ст. 1,2,3,13,19,42,43,48,49, 59, 76-81, 82, 89, 95, 141, 209, 210, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Панчишин А.Ю.