ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1435/21 Справа № 197/953/20 Суддя у 1-й інстанції - Охнач О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 197/953/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , на ухвалу Широківського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року, яка постановлена суддею Охнач О.В. у смт Широке Дніпропетровської області та повний текст ухвали складено 28 вересня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Широківського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії.

В апеляційній скарзі позивач просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції на розгляд, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції, встановивши, що позовна заява позивача не відповідає вимогам ст.ст. 175,177 ЦПК України, в порушення вимог ч.1 ст. 185 ЦПК України, не надав можливості позивачу усунути недоліки позовної заяви шляхом уточнення позовних вимог, або ж відмовитись від них, у визначеному законом порядку.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Учасники справи, належним чином, завчасно, повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 24 вересня 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що відповідач, знаючи про психічну хворобу ОСОБА_2 , не довів до відома нотаріуса цю обставину, внаслідок чого ОСОБА_2 подарував відповідачу домоволодіння, у зв`язку з чим позивач просив суд визнати винним відповідача у шахрайстві при оформленні договору дарування від психічнохворого ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , оформленого нотаріусом 15 травня 1997 року Ѕ частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від батька ОСОБА_4 , виданого 15.04.1991 року та зареєстрованого у БТІ 24.10.1991 року.

Визнати винним відповідача у зловживанні опікунськими правами до опікувального ОСОБА_2 , який оформленням договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 від імені опікувального ОСОБА_2 на Ѕ частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на підставі дарчої від матері ОСОБА_6 , посвідченому нотаріусом 02.02.1993 року та зареєстрованого ДБТІ 04.03.1993 року позбавив права приватної власності на зазначене нерухоме майно.

Визнати позбавлення права приватної влансості ОСОБА_2 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в цілому як таке, що є протиправним та незаконним.

Зобов`язати відповідні органи реєстрації зареєструвати право приватної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці загальною площею 561 кв.м на ОСОБА_2 одноосібно та скасувати реєстрацію права приватної власності на зазначене домоволодіння на іншу фізичну або юридичну особу.

Зобов`язати ДМБТІ надати технічну документацію на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

Зобов`язати відповідні органи реєстрації прописки зареєструвати ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1 .

Зобов`язати відповідача забезпечити оплату повного медичного обстеження та потрібного лікування ОСОБА_2 .

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач просить суд фактично визнати винуватим у вчиненні злочинів, що може мати місце виключно в порядку КПК України шляхом звернення до поліції з відповідною заявою про вчинення злочинів. При цьому суд посилався на те, що позовні вимоги, викладені позивачем в п.п. 4-7 прохальної частини позову є похідними і також повинні бути приведені у відповідність до чинного законодавства та логічно у відповідність до основного способу захисту.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, зокрема, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013р. №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України, ГПК України, КПК України або КУпАП - віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач фактично оспорює договір дарування 15 травня 1997 року, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від батька ОСОБА_4 , виданого 15.04.1991 року та зареєстрованого у БТІ 24.10.1991 року та договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на підставі дарчої від матері ОСОБА_6 , посвідченому нотаріусом 02.02.1993 року та зареєстрованого ДБТІ 04.03.1993 року, який був укладений між ОСОБА_3 , від імені опікувального ОСОБА_2 , та ОСОБА_5 .

При цьому, дійшовши висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач просить суд фактично визнати винуватим у вчиненні злочинів, що може мати місце виключно в порядку КПК України шляхом звернення до поліції з відповідною заявою про вчинення злочинів, судом першої інстанції не враховано вимоги ст.ст. 175 і 177 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 статті 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 ЦПК України, заявами по суті справи є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Вимоги щодо змісту позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, викладені в статтях 175 і 177 ЦПК України.

У ч.ч. 1, 3 ст. 175 ЦПК України зазначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні.

Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

За змістом статей 13 та 175 ЦПК України, позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для відмови у відкритті провадження за позовом.

Отже, встановивши, що позовна заява не відповідає вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, суд першої інстанції мав надати позивачу можливість усунути недоліки позовної заяви шляхом уточнення позовних вимог щодо предмета спору, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження по справі.

При цьому посилання суду першої інстанції на те, що в даному випадку відсутність спору виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту з посиланням на висновок, сформований у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а, провадження №11-1081апп18, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки в даному випадку між сторонами наявний спір, оскільки позивачем по справі фактично оспорюються договори купівлі-продажу та дарування.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було постановлено оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, з направленням матеріалу до суду першої інстанції для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , - задовольнити.

Ухвалу Широківського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2020 року скасувати та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії направити до Широківського районного суду Дніпропетровської області для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: