Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 524/4985/16-ц

провадження № 61-7177св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області

від 17 грудня 2020 року у складі судді Нестеренка С. Г. та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 березня 2021 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Гальонкіна С. А., Карпушина Г. Л.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 19 серпня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі -

ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк»,

та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 244327-cred, згідно з умовами якого банк надав йому кредит у розмірі 10 000 дол. США строком до 19 серпня 2010 року зі сплатою 24 % річних за користування кредитом.

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 19 серпня 2008 року банк уклав з ОСОБА_2 договір поруки, згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язувалася перед позичальником відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

Зазначало, що ОСОБА_1 має прострочену заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8 466,92 дол. США, а тому вважало, що є підстави для застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання

в порядку, визначеному частиною другою статті 625 ЦК України, та стягнення 48 % річних у межах погодженого сторонами строку позовної давності у 5 років.

Ураховуючи зазначене та уточнені позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 19 серпня 2008 року

№ 244327-cred за період з 04 липня 2011 року до 04 липня 2016 року

у розмірі 20 636,92 дол. США.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 січня 2020 року залучено до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_1 (а.с. 128, т. 1).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3 % річних

від простроченої суми боргу 8 466,92 дол. США за кредитним договором

від 19 серпня 2008 року № 244327-сгеd за період з 04 липня 2011 року

до 04 липня 2016 року у розмірі 1 271,08 дол. США, що в еквіваленті

за офіційним курсом Національного банку України станом на 17 грудня

2020 року складає 35 259,76 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області

від 25 жовтня 2010 року у справі № 2-4501/10 із ОСОБА_1 вже було стягнуто заборгованість за кредитом у розмірі 8 466,92 дол. США («тіло кредиту») і такий кредит не було повернуто банку, тому підлягають стягненню проценти, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, які повинні нараховуватися у розмірі - 3 %, а не у розмірі 48 %, як помилково вважав банк. Сторони договору погодили спеціальну позовну давність

у 5 років, із позовними вимогами банк звернувся до суду 04 липня

2016 року, період нарахування процентів, на підставі частини другої

статті 625 ЦК України, становить з 04 липня 2011 року до 04 липня

2016 року, тому позовні вимоги банку у цій частині підлягають частковому задоволенню.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, письмову вимогу до поручителя позивач пред`явив лише у квітні 2016 року, а з цим позовом до суду звернувся 04 липня 2016 року, тобто вже після спливу встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку з моменту настання строку повернення кредиту, ОСОБА_2 заявила клопотання про застосування позовної давності до неї як до поручителя, а отже, позовні вимоги банку до відповідача ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2020 року в частині визначення розміру заборгованості, що підлягає стягненню із ОСОБА_1 , змінено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3 % річних

від простроченої суми боргу 8 466,92 дол. США за кредитним договором

від 19 серпня 2008 року № 244327- cred за період з 04 липня 2013 року до

04 липня 2016 року у розмірі - 762,02 дол. США, що в еквіваленті

за офіційним курсом Національного банку України станом на 17 грудня

2020 року складає 21 136,37 грн.

Змінено порядок розподілу судових витрат.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2020 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що правильним є висновок місцевого суду про наявність підстав для настання відповідальності ОСОБА_1 за порушення грошового зобов`язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України, оскільки такий висновок узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини. Банк надав розрахунок про нарахування 48 % річних на суму заборгованості, що не відповідає вимогам частини другої статті 625 ЦК України, яка не визначає іншого, аніж 3 % річних розміру процентів від простроченої суми, тому вимоги банку

в указаній частині не підлягають задоволенню. Проте, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача 3 % річних, місцевий суд залишив поза увагою те, що 3 % річних мають бути стягнуті в межах строків позовної давності, тобто за період з 04 липня 2013 року до 04 липня 2016 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2021 року до Верховного Суду,

АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої суми та постанову апеляційного суду в частині розміру стягнутої суми та періоду стягнення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 20 636,92 дол. США за кредитним договором від 19 серпня 2008 року за період з 07 липня 2011 року до 04 липня 2016 року згідно

з частиною другою статті 625 ЦК України, та повернення сплаченого судового збору у розмірі 14 22,99 грн.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2021 року справу призначено

до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційну скаргу мотивовано тим, що банк не позбавлений права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою, оскільки таке право банку передбачене пунктами 3.2, 5.4 кредитного договору від 19 серпня 2008 року за ставкою 48 % річних у зв`язку з простроченням позичальником виконання грошового зобов`язання за період з 04 липня 2011 року

до 04 липня 2016 року, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією частини другої статті 625 ЦК України.

Судами обох інстанцій не наведено мотивів відмови застосування ставки

48 % річних, яку сторони погодили у кредитному договорі, що суперечить вимогам частини другої статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд неправомірно скоротив період стягнення до трьох років, хоча умовами кредитного договору сторони погодили строк позовної давності у п`ять років.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень, заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року

у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18); у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого

є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 244327-cred, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит

у розмірі 10 000,00 дол. США строком до 19 серпня 2010 року та зобов`язувався сплатити 24,00 % за користування коштами (пункт 3.1 кредитного договору) (а.с. 12-17, т. 1).

Відповідно до пункту 1.1 цього договору ОСОБА_1 зобов`язувався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки, штрафи, пеню і винагороду у строки і в розмірі відповідно до кредитного договору та графіка погашення кредиту та відсотків, а пунктом 1.4 договору встановлено термін повного погашення кредиту - 19 серпня 2010 року.

Згідно з пунктом 5.7 кредитного договору сторони погодили

строк позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків

за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів тривалістю 5 років.

Пунктом 3.2. кредитного договору від 19 серпня 2008 року № 244327-cred передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань з погашення кредиту, відповідно графіка платежів та пунктів 1.4, 2.3.1, 3.3 цього договору або порушення пункту 2.2.8 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48 % річних, розрахованих від суми непогашеної заборгованості за кредитом.

19 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 244327-cred/П, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 23, т. 1).

У червні 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 2-4501/10).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 жовтня 2010 року у справі № 2-4501/10 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 19 серпня 2008 року

№ 244327-cred, станом на 28 квітня 2010 року, в розмірі 11 619,00 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 8 466,92 дол. США; заборгованість

за процентам за користування кредитом - 2 568,77 дол. США; штраф (фіксована частина) - 31,53 дол. США; штраф (процентна складова) -

551,78 дол. США та на повернення сплаченого судового збору в розмірі

921,39 грн і витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі

120 грн.

03 лютого 2011 року на виконання рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 жовтня 2010 року у справі за № 2-4501/10 видано виконавчий лист стягувачу.

Виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_1 грошових коштів був повернутий банку Автозаводським відділом державної виконавчої служби м. Кременчука внаслідок відсутності майна у боржника, на яке може бути звернуто стягнення. Станом на 30 листопада 2020 року та на день розгляду справи виконавчий документ повторно на виконання до відділу ДВС не пред`являвся.

Добровільно грошові кошти ОСОБА_1 банку не повернув.

18 квітня 2016 року за вих. № 30.1.0.0/2-342 банк направив поручителю ОСОБА_2 повідомлення-вимогу про повне погашення заборгованості за кредитним договором, сплати нарахованих процентів та штрафних санкцій.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно

у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду із цим позовом, банк посилався на те, що

ОСОБА_1 має прострочену заборгованість за кредиту у розмірі

8 466,92 дол. США («тіло кредиту»). Строк позовної давності за цим договором становить 5 років. Станом на день звернення до суду із позовною заявою ОСОБА_1 не погасив заборгованість за кредитом та продовжує користуватися грошовими коштами банку, тому він має сплатити проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких врегульовано частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів,

а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора, як позивача, забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження

№ 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду

м. Кременчука Полтавської області від 25 жовтня 2010 року у справі

за № 2-4501/10 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто

з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 19 серпня 2008 року № 244327-cred, станом на 28 квітня

2010 року, в розмірі 11 619,00 дол. США, з яких: заборгованість за

кредитом - 8 466,92 дол. США; заборгованість за процентам за користування кредитом - 2 568,77 дол. США; штраф (фіксована частина) - 31,53 дол. США; штраф (процентна складова) - 551,78 дол. США та

у повернення сплаченого судового збору в розмірі 921, 39 грн і витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120,00 грн.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_1 грошових коштів за вказаним рішенням суду був повернутий банку Автозаводським відділом державної виконавчої служби м. Кременчука внаслідок відсутності майна

у боржника, на яке може бути звернуто стягнення.

Добровільно грошові кошти ОСОБА_1 банку не повернув.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що наявні підстави для настання відповідальності ОСОБА_1 за порушення грошового зобов`язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України

АТ КБ «ПриватБанк» надав розрахунок про нарахування 48 % річних на суму заборгованості, що не відповідає вимогам частини другої статті 625 ЦК України.

Отже, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що вимога банку про нарахування 48 % річних від простроченої суми суперечить частині другій статті 625 ЦК України, а тому не підлягає задоволенню.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк,

у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, правильно посилався на те, що банк пропустив строк позовної давності, та правильно вважав, що з ОСОБА_1 на користь банку підлягають стягненню 3 % річних в межах строку позовної давності, тобто за період з 04 липня

2013 року до 04 липня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що пунктом 5.7 кредитного договору

АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 погодили, що строк позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів становить 5 років, не заслуговують на увагу, оскільки, як правильно зазначив апеляційний суд, стягнення трьох процентів річних як вид відповідальності за порушення грошового зобов`язання не є стягненням відсотків за користування кредитом, а також не є неустойкою (пенею чи штрафом).

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18); у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, не заслуговують на увагу, оскільки

у справах встановлені інші фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції у незміненій під час апеляційного перегляду частині та висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2020 року у незміненій під час апеляційного перегляду частині та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 березня

2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк