Справа № 314/969/21
Провадження № 2/314/708/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2021 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі головуючий суддя Кононенко І.О. , секретар судового засідання Билименко Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу №314/969/21 за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) , ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) , ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) третя особа орган опіки та піклування Матвіївської сільської ради (, вул. Центральна буд. 77-А, село Матвіївка Вільнянського району Запорізької області ) про визнання осіб такими , що втратили право користування житловим приміщенням.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшла вищезазначена позовна заява про визнання осіб такими , що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_2 , в цьому ж приміщенні зареєстровані відповідачі, дружина сина позивача ОСОБА_5 та діти відповідачки та сина позивача , проте останні переїхали до нового постійного місця проживання , а залишення за ними права користування цим приміщенням порушує права позивача як власника майна. Позивач підтримав позовні вимоги. Відповідач відзиву , клопотань не надавав. Третя особа проти позову не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Так, власником житлового будинку АДРЕСА_2 є позивач , який отримав зазначений будинок у власність за договором купівлі-продажу від 30.07.2011 року, що підтверджується зокрема інформаційною довідкою 250263024 від 29.03.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с. 29) при цьому відповідачі які є родичами до позивача, не проживають за цією адресою з 23.05.2020 року, що підтверджується довідкою ОМВД Росії м. Муравленко , заявою 89АА1179010 , засвідченої т.в.о .нотаріуса нотаріального округу м. Муравленко . Крім того актом про відвідування сімї № 75 Матвіївської сільської ради від 11.11.2021 року підтверджується що особистих речей відповідачів в будинку не має, останні там не проживають з травня 2020 року.

У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63).

У п. 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно ст. 10 Житлового Кодексу УРСР громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

За змістом ст. 6,9,10, Житлового Кодексу УРСР користувач житлового будинку зобов`язаний використовувати житлове приміщення за призначенням, тобто для проживання громадян не допускаючи безгосподарного поводження з ним.

За змістом роз`яснень наданих в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Аналіз чинного законодавства свідчить , що реєстрація місця проживання , ведення спільного господарства , відсутність чи наявність особи за місцем спірного приміщення самі по собі не є обов`язковими умовами для визнання наявності чи відсутності права користування житлом та для визнання членом сім`ї власника житлового приміщення, так само і не можуть свідчити про припинення сімейних відносин, дані обставини мають оцінюватися в сукупності з іншими доказами.

При цьому за змістом роз`яснень наданих в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Крім того, суд вважає, що відсутність у громадянина, який добровільно виїхав з житлового приміщення в інше місце проживання, в новому місці проживання формальних прав користування таким новим житловим приміщенням, права власності на нього , ордер , договір найму тощо саме по собі не може бути підставою для визнання відсутності цього громадянина тимчасовим чи для визнання відсутності з поважних причин, оскільки за змістом норм цивільного та житлового законодавства фізичні особи в своїх інтересах здійснюють належні їм житлові права, при цьому враховуючи вищезазначене намір громадянина відмовитися від користування житловим приміщенням підтверджується різними доказами, в тому числі і певними діями, які в сукупності свідчать про таке волевиявлення. Так відповідачі які є родичами до позивача, не проживають за цією адресою з 23.05.2020 року й фактично здійснювали свої житлові права за іншим місцем мешкання яке було по суті постійним, що підтверджується довідкою ОМВД Росії м. Муравленко , заявою 89АА1179010 від 10.09.2021 року, засвідченої т.в.о нотаріуса нотаріального округу м. Муравленко,при цьому належних та допустимих доказів щодо того, що за такий великий проміжок часу проживання в іншому місці відповідачі покинули спірне приміщення тимчасово, з поважних причин не добровільно з підстав неприязнених відносин сторонами не надано, так само як й не надано доказів того що між сторонами були взагалі якійсь спори з приводу користування житловим приміщенням , вселення до нього тощо при цьому баланс інтересів малолітніх дітей у збереженні житла та інтересами власниками збережено, оскільки з матеріалів цивільної справи вбачається , що останні у спірному житлі тривалий час не проживали, мають інше постійне місце проживання та забезпеченні житлом в якому проживають їх батьки , доказів того, що ОСОБА_2 сплачувала витрати на утримання спірного житла , ремонт майна та інші обов`язкові платежі, вчиняли дії щодо користування спірним приміщенням як житлом не встановлено та відсутній триваючий зв`язок відповідачів із спірним приміщенням саме як із житлом, що є достатньою підставою для того, щоб вважати , що спірне житло не є належним відповідачам в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим приміщенням є виправданим втручанням у приватну сферу особи, та не є порушенням їх прав на повагу до житла, що свідчить про те, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за вищевказаною адресою, оскільки таке зберігання чинить перешкоди для реалізації прав власника, керуючись ст.12,81, 82, 263, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 316, 391, 405 ЦК України, ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) , ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) , ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) третя особа орган опіки та піклування Матвіївської сільської ради (, вул. Центральна буд. 77-А, село Матвіївка Вільнянського району Запорізької області ) про визнання осіб такими , що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити .

Визнати ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) такими , що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Іван Олександрович Кононенко

29.11.2021