Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 638/122/19

провадження № 61-15319св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Харківська міська рада, відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Харківської міської ради на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 лютого 2021 року у складі судді Хайкіна В. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Котелевець А. В., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року Харківська міська рада звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що на земельній ділянці на АДРЕСА_1 розташований багатоквартирний будинок.

Під час проведення перевірки земельної ділянки виявлено, що до квартири АДРЕСА_2 багатоквартирного будинку відповідачі звели прибудову.

Позивач зазначає, що Харківська міська рада не приймала рішення про надання згоди на розробку проекту відведення земельної ділянки, надання її в оренду або у власність відповідачам для будівництва прибудови.

Право власності або право користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 під прибудовою до квартири АДРЕСА_2 за будь-якими фізичними чи юридичними особами не зареєстроване.

Інформація про наявність у відповідачів будь-яких дозвільних документів на зведення вищевказаної прибудови відсутня.

Ураховуючи вищевказане, Харківська міська рада просила зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності орієнтовною площею 0,0013 га на АДРЕСА_1 від самочинно збудованої прибудови, що примикає до квартири АДРЕСА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 лютого 2021 року клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі задоволено. Провадження у справі закрито.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предмет позову не пов`язаний з вирішенням питання щодо речового права, а є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення факту самочинного будівництва та усунення порушень шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування.

Розгляд справи за позовом такого суб`єкта владних повноважень належить до компетенції адміністративних судів.

Постановою Харківського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року апеляційну скаргу Харківської міської ради залишено без задоволення. Ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 05 лютого 2021 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

При цьому зазначив, що Харківська міська рада звернулася із позовом до суду про знесення самочинно збудованої будівлі як спосіб звільнення земельної ділянки, яка не надавалась відповідачам у користування або у власність.

Метою знесення об`єктів самочинного будівництва за позовом суб`єкта владних повноважень є не перехід права власності на ці об`єкти, а приведення будівництва у відповідність до імперативних вимог публічно-правових норм, направлених на захист суспільних інтересів.

Оскільки Харківська міська рада є суб`єктом владних повноважень (здійснює делеговані повноваження), юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи за участі виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, які виникають під час виконання делегованих повноважень у сфері державного контролю за дотриманням законодавства у галузі будівництва та земельних відносин, тому спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У вересні 2021 року Харківська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалені у справі судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неврахування судами висновку щодо застосування статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 927/291/17 (провадження № 12-46гс18), від 06 червня 2018 року у справі № 927/1155/16 (провадження № 12-135гс18), від 13 червня 2018 року у справі № 583/2715/16 (провадження № 14 174цс18).

Касаційна скарга мотивована тим, що необхідною та єдиною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим об`єктом владних управлінських функцій, при цьому такі функції повинні здійснюватись суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ, що розглядаються у порядку адміністративного судочинства.

Виходячи з характеру спірних правовідносин та враховуючи, що Харківська міська рада звернулася із позовом щодо захисту особистого немайнового інтересу внаслідок самовільного використання відповідачами земельної ділянки для обслуговування та експлуатації самочинної прибудови до квартири АДРЕСА_3 , тому спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі і витребувано цивільну справу.

У жовтні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з актом обстеження земельної ділянки від 26 листопада 2018 року, складеним Департаментом територіального контролю Харківської міської ради, виїздом на місце встановлено, що на земельній ділянці на АДРЕСА_1 розташований багатоквартирний житловий будинок із прибудовою до квартири АДРЕСА_2 . Вищевказана прибудова є невід`ємною частиною багатоквартирного житлового будинку. Земельна ділянка орієнтовною площею 0,0013 га на якій розташована прибудова не огорожена (т. 1, а. с. 7-11).

Згідно з Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власниками квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частині кожний (т. 1, а. с. 12-13).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п?ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки є публічно-правовим.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Положеннями частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.

По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Аналогічні правові висновки щодо юрисдикції суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 13 червня 2018 року у справі № 583/2715/16-ц (провадження № 14-174цс18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та у постановах Верховного Суду: від 16 вересня 2020 року у справі № 147/483/19 (провадження № 61-13167св19), від 11 серпня 2020 року у справі № 132/630/17 (провадження № К/9901/46308/18).

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 31 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органам міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва, а саме: прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством; організація роботи, пов`язаної зі створенням і веденням містобудівного кадастру населених пунктів; здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу; здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності будинків і споруд незалежно від форм власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів; організація охорони, реставрації та використання пам`яток історії і культури, архітектури та містобудування, палацово-паркових, паркових і садибних комплексів, природних заповідників; вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 161/14920/16-а (провадження № 11-25апп18)).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки від самочинно збудованої прибудови.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з абзацем десятим статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи рад - це органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

Підпунктом 5 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, зокрема, належать повноваження зі здійснення обліку відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, у тому числі, і здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу підпункт 3 пункт «б» статті 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно з пунктами 1 і 2 частини першої статті 15, частиною першою статті 30 ЖК УРСР виконавчі органи міських рад у межах і в порядку, встановлених законодавством, на території міста, району в місті здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду та керують житловим господарством.

Державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду має своїм завданням забезпечити додержання всіма міністерствами, державними комітетами, відомствами, державними, кооперативними та іншими громадськими підприємствами, установами, організаціями, житлово-будівельними кооперативами, службовими особами та громадянами порядку розподілу жилої площі і надання громадянам жилих приміщень, правил користування житловим фондом і утримання його в технічно справному стані (стаття 29 ЖК УРСР).

За змістом пункту 12 частини першої статті 15 і статті 154 ЖК УРСР виконавчі комітети міських рад здійснюють контроль за утриманням будинків, що належать громадянам.

З огляду на наведені приписи Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про основи містобудування» та ЖК УРСР Харківська міська рада, як орган місцевого самоврядування, має право розглядати та вирішувати питання, віднесені Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими законами до її відання.

Для виконання цих повноважень Харківська міська рада наділена правом звернення до суду з позовом до фізичних осіб, які допустили порушення публічних інтересів у сферах благоустрою та містобудування, а спірні правовідносини обумовлені реалізацією позивачем делегованих повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Здійснення такого державного контролю означає обов`язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб`єкта, що свідчить про владно-управлінський характер, а отже, і публічно-правову природу таких правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово викладала висновки, що спори за аналогічних правовідносин є публічно-правовими, і їх слід вирішувати за правилами адміністративного судочинства, зокрема у постановах: від 10 квітня 2018 року у справі № 1519/2-787/11 (провадження №14-48цс18), від 25 червня 2019 року у справі № 914/1092/18 (провадження № 12-31гс19) та від 05 лютого 2020 року у справі № 464/5497/13-ц (провадження № 14-544цс19).

Зважаючи на викладене, спір, який є предметом даного розгляду не пов`язаний з вирішенням питання щодо речового права, а є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, виявлення факту самочинного будівництва та усунення порушень шляхом звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки від самочинно збудованої прибудови. Справа за позовом такого суб`єкта належить до компетенції адміністративних судів.

Отже суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про закриття провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів також зазначає, що постановою Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 38/3935/15-ц (провадження № 61-5264св18) за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про знесення самовільно побудованої прибудови та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, закрито провадження у справі, оскільки спір є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У вказаній справі Харківська міська рада мотивувала свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_3 належала ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які самочинно збудували прибудову до цієї квартири та безпідставно використовували земельну ділянку для її експлуатації та обслуговування, чим порушували умови експлуатації будинку та права інших мешканців. У подальшому вказана квартира була відчужена ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2013 року.

Предметом спору у цій справі було знесення самочинної прибудови та звільнення земельної ділянки.

Верховний Суд у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 38/3935/15-ц (провадження № 61-5264св18) виклав правовий висновок щодо юрисдикційності цього спору та зазначив, що такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Зміна Харківською міською радою підстав позову, зокрема, посилання на статті 83, 116, 125, 212 Земельного кодексу України, не змінює суті цього спору, а звільнення земельної ділянки від самочинної споруди, де Харківська міська рада діє не як власник чи користувач земельної ділянки, а як орган місцевого самоврядування, до делегованих повноважень якого відноситься і здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, не є спором, який підлягає розгляду судом у порядку цивільного судочинства.

Таким чином судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є достатньо мотивованими та такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі 927/291/17 (провадження №12-46гс18), від 06 червня 2018 року у справі № 927/1155/16 (провадження № 12-135гс18), від 13 червня 2018 року у справі № 583/2715/16-ц (провадження № 14-174цс18), на які заявник посилається в касаційній скарзі.

При цьому касаційна скарга не містить посилань на постанови Верховного Суду, висновки в яких щодо застосування норм права не врахували суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі.

Отже доводи касаційної скарги, в якій Харківська міська рада посилалася на невірне застосування судами норм процесуального права та суперечність судових рішень практиці Верховного Суду з цього предмета спору, не підтвердилися.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

УхвалуДзержинського районного суду міста Харкова від 05 лютого 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук