КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/2726/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Осаулова А.А., ухвалене в м. Київ 18 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, -

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Позов мотивувала тим, що вона до 30 листопада 2020 року постійно проживала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , яка до 30 жовтня 2020 року належала їй на праві особистої приватної власності та знаходилась в іпотеці банку як забезпечення її кредиту в іноземній валюті.

19 жовтня 2020 року належна їй квартира була продана на прилюдних торгах відповідачу ОСОБА_3 . Продаж квартири з торгів відбувся незаконно, без попередження її про їх проведення, без дотримання строків та процедури проведення торгів та під час дії мораторію на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

30 листопада 2020 року ОСОБА_3 за участю невідомих їй осіб та співробітників поліції протиправно виселила її з місця її постійного проживання та поза її волею заволоділа належним їй майно, яке знаходилось в квартирі.

Крім того, 04 січня 2021 року у відповідь на адвокатський запит від Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов лист, в якому повідомлялось, що позивача було знято з реєстрації місця проживання на підставі заяви власника в зв`язку з переходом права власності на вказану квартиру до іншої особи.

На підставі вищевикладеного після усунення недоліків позовної заяви просила усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 до вказаної квартири, визнати дії Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 протиправними та зобов`язати державну адміністрацію вчинити дії, спрямовані на скасування зняття її з реєстрації місця проживання за вказаною адресою та поновити реєстрацію місця проживання позивача.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження в справі в частині вимог про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, відкрито провадження у справі за позовом про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення (а. с. 49).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В апеляційній скарзі викладала обставини справи щодо придбання квартири, отримання кредиту в іноземній валюті, в забезпечення виконання якого уклала договір іпотеки, предметом якого є спірна квартира, та продаж цієї квартири на електронних торгах 19 жовтня 2020 року всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які наразі оскаржуються нею в Шевченківському районному суді м. Києва.

Повідомляла обставини насильницького протиправного виселення її із квартири відповідачем ОСОБА_3 ті іншими невідомими особами 30 листопада 2020 року, в результаті яких відповідач ще й протиправно заволоділа належним їй майном, яке знаходилось в квартирі.

Посилалась на положення ст. 47 Конституції України, ст. 109, 116, 157 ЖК УРСР, правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 2/1326/2058/2012, від 15 січня 2020 року в справі № 754/613/18, Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц.

Зазначала, що в суду першої інстанції, якщо він надавав перевагу праву власності відповідно до норм ЦК України, були підстави для застосування п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України в частині обов`язку суду зупинити провадження в справі до вирішення справи № 761/36545/20, яка безпосередньо стосується того, чи перейшло право власності до відповідача ОСОБА_3 .

Вказувала, що предметом спору є усунення перешкод у користуванні житлом, що полягають у незаконному виселенні позивача зі спірної квартири, проте суд першої інстанції не розглядав по суті законність або незаконність виселення її зі спірної квартири, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та до неправильного застосування норм матеріального права.

Стаття 109 ЖК УРСР є нормою матеріального права, яка є підставою для задоволення позову, тому висновок суду щодо не визначення норми матеріального права у позові ОСОБА_1 не відповідає дійсності. В той же час новий власник, право власності якого оспорюється позивачем у іншій судовій справі, здійснила незаконне виселення позивача зі спірної квартири з порушенням передбаченого ЖК УРСР порядку без надання іншого жилого приміщення позивачу. Доказами того, що виселення відбулося всупереч волі позивача, є відповідь районної державної адміністрації щодо зняття її з реєстрації без судового рішення на підставі заяви нового власника та пояснення самого позивача у позові щодо обставин примусового протиправного видворення її зі спірної квартири. Той факт, що позивач проживала у спірній квартирі до 30 листопада 2020 року, сторонами не оскаржується, а законність та тривалість її проживання підтверджується правовстановлюючими документами. Враховуючи зазначене вище та те, що спірна квартира придбана позивачем не за кредитні кошти, такий порядок виселення позивача суперечить наведеним вище нормам ст. 109 ЖК УРСР, а тому порушує законні права позивача, які можуть бути відновлені шляхом зворотного вселення у спірну квартиру.

Таким чином, в рішенні не досліджено незаконність виселення апелянта із спірної квартири всупереч норм чинного законодавства, що призвело до порушення її прав, факт тривалого проживання і зв`язку позивача із спірною квартирою та наслідки втрати для позивача права користування єдиним житлом; не надано належної оцінки висновкам постанов Верховного Суду, які наводила позивач, що в сукупності суттєво вплинуло на прийняте рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, суд першої інстанції виходив із того, що власником квартири на даний час є відповідач ОСОБА_3 , позивач не є власником квартири, не зареєстрована у вказаній квартирі, знята з реєстрації в зв`язку з переходом права власності і реєстрація права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 не скасована.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, 06 листопада 2006 року ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу (а. с. 19 - 21).

Листом Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 29 грудня 2020 року на адвокатський запит повідомлено, що зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 було проведено на підставі переліку документів, які визначені ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, а саме заяви власника житла ОСОБА_3 про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у зв`язку з втратою права користування квартирою, свідоцтва про придбання нерухомого майна, що було предметом іпотеки від 30 жовтня 2020 року № 3404, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 230407151 від 30 жовтня 2020 року та квитанції про сплату адміністративного збору (а. с. 11 - 12).

На а. с. 16 - 17 знаходиться витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 жовтня 2020 року, згідно якого 30 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Сєровою О.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру за адресою АДРЕСА_2 на підставі рішення про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, що було предметом іпотеки, серія та номер 3404, виданий 30 жовтня 2020 року.

На а. с. 18 знаходиться копія ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року про відкриття провадження у справі № 761/36545/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , приватного виконавця Корольова М.А., ДП «СЕТАМ», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєрова О.В. про визнання електронних торгів недійсними та застосування наслідків нікчемного правочину.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 додані нові докази, а саме інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, копії платіжок про сплату комунальних платежів ОСОБА_1 , копія супровідного листа та клопотання про усунення порушення у виконавчому провадженні та зупинення електронних торгів, копія заяви ОСОБА_1 про вчинення злочину від 13 січня 2021 року, копія акту про реалізацію предмету іпотеки, копія протоколу електронних торгів, копія ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року про забезпечення позову.

Апеляційний суд враховує, що зазначені докази надані ОСОБА_1 на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, і що ці докази не були надані нею під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), а саме, встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені на час підписання довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки клопотання про прийняття нових доказів ОСОБА_1 не заявлено, не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи як належні та допустимі докази та надати їм відповідну оцінку.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, предметом спору є усунення перешкод у користуванні житлом, що полягають у незаконному виселенні позивача зі спірної квартири, та вселення, при цьому підставою для задоволення позову позивач ОСОБА_1 вважала ст. 109 ЖК УРСР.

Апеляційний суд приймає до уваги, що позивач, подаючи позов до Шевченківського районного суду м. Києва, обґрунтовувала територіальну підсудність справи за місцезнаходженням відповідача Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації за загальними правилами ч. 2 ст. 27 ЦПК України, хоча предметом позову є усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, для якого положеннями ст. 30 ЦПК України встановлена виключна підсудність. Разом із тим, оскільки спірна квартира розташована за адресою АДРЕСА_2 , що відноситься до Шевченківського району м. Києва, правила виключної підсудності фактично не порушені.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції по суті позову та обґрунтованість доводів апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

ЄСПЛ вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

ЄСПЛ не виключає можливості того, що особа, яка має право на користування житлом, не будучи його власником, може мати майнові права або інтерес, визнані відповідно до внутрішньодержавного законодавства, щодо житла, і такий інтерес буде представляти його або її «майно», що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Однак за загальним правилом право проживати в певному нерухомому майні, що не належить заявнику, не складає «майно» за змістом зазначеного положення (PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13 and 15320/13, § 78, ЄСПЛ, від 11 січня 2017 року).

Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України).

Статтею 47 Конституції України гарантовано право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано кожній особі право на повагу до її житла.

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд першої інстанції встановив, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не надала жодних доказів проживання у квартирі АДРЕСА_1 та примусового виселення її відповідачем ОСОБА_3 , яка на даний час є власником та зареєстрована у спірній квартирі.

Апеляційний суд враховує, що докази перебування спірної квартири у власності позивача до 30 жовтня 2020 року та реєстрація місця її проживання за цією адресою до 30 листопада 2020 року наведених обставин як не підтверджують, так і не спростовують, і не можуть вважатися належними, достовірними та достатніми доказами для підтвердження обставин виселення ОСОБА_1 відповідачем 30 листопада 2020 року з квартири АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції належним чином враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини про її виселення відповідачем ґрунтуються на припущеннях.

Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин, на які вона посилалася в позовній заяві, не становить підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не була позбавлена можливості доводити перед судом переконливість своїх доводів, надавши до позовної заяви відповідні докази, однак зазначеною процесуальною можливістю не скористалася.

Висновок суду по суті вирішеного спору є правильним, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи та не спростований позивачем належним чином.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Враховуючи наведене, оскільки відповідні докази не були надані позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, що підтверджується відкритими даними Державних реєстрів обтяжень нерухомого майна, не було досліджено незаконність виселення апелянта із спірної квартири всупереч норм чинного законодавства, що призвело до порушення її прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про права людини, факт тривалого проживання і зв`язку позивача із спірною квартирою та наслідки втрати для позивача права користування єдиним житлом та не надано належної оцінки висновкам постанов Верховного Суду, які наводив позивач.

З огляду на відсутність доказів незаконного виселення позивача апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не застосовано принцип jura novit curia, зокрема якщо в своїй позовній заяві позивач не достатньо чітко посилався на ті чи інші норми права, суд першої інстанції самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію правовідносин та застосовує для прийняття рішення норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Крім того, оцінюючи доводи апеляційної скарги, що ст. 109 ЖК УРСР є нормою матеріального права, яка є підставою для задоволення позову, апеляційний суд виходить із наступного.

У п. 33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що одним із способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним, зокрема і у випадку, коли перешкоди у здійсненні зазначеного права чинить власник майна».

Разом із тим, в постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року в справі № 750/256/19 (провадження № 61-10378св19) зазначено, що по своїй суті позов про вселення є різновидом негаторного позову, і тому коли в особи відсутнє право власності чи речове право на чужу річ, такий позов задоволений бути не може.

Тлумачення ст. 109 ЖК УРСР свідчить, що ця норма установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, проте не регулює ситуацію, за якої позов про вселення подає колишній власник житла та/або члени його сім`ї.

За таких обставин ОСОБА_1 , як колишній власник житла, втратила право користування ним із припиненням свого права власності, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову про вселення.

Не можуть бути враховані апеляційним судом, як нерелевантні до спірних правовідносин, правові висновки, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, зокрема правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 2/1326/2058/2012, від 15 січня 2020 року в справі № 754/613/18, Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц, оскільки предметом позову в цих справах є інші правовідносини - про виселення, або про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині викладення обставин продажу належної позивачу квартири на електронних торгах 19 жовтня 2020 року всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», з огляду на те, що вказані обставини не належать до предмету доказування в позові про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, а є предметом розгляду іншої судової справи № 761/36545/20, яка розглядається Шевченківським районним судом м. Києва за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , приватного виконавця Корольова М.А., ДП «СЕТАМ», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сєрова О.В. про визнання електронних торгів недійсними (а. с. 18).

Є неприйнятними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо обов`язку суду зупинити провадження в справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України до розгляду справи № 761/36545/20, оскільки підставою даного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення є не захист права власності позивача, а усунення перешкод в користуванні житлом після зміни власника квартири.

Крім того, позивачем в апеляційній скарзі не наведено доказів об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи № 761/36545/20.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.