КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/2023/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Шкоріної О.І., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, про зміну договору найму квартири,

В С Т А Н О В И В :

02 серпня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із названим позовом, в якому просили змінити договір найму квартири

АДРЕСА_1 , виділивши в користування:

- ОСОБА_1 , ОСОБА_2 житлову кімнату №4 площею 20,7 кв.м., уклавши відповідний окремий договір найму даного житлового приміщення з ОСОБА_1 ;

- ОСОБА_3 - житлову кімнату №5 площею 10,3 кв.м.;

- ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - житлову кімнату №6 площею 10,4 кв.м.;

- Кухню ( приміщення №3 ) площею 6,0 кв.м.; коридор ( приміщення №1 ) площею 3,1 кв.м.; вбудовані шафи ( приміщення №7 і №8 ) площами 0,7 та 0,9 кв.м.; санвузол ( приміщення №2 ) площею 3,1 кв.м. - залишити у загальному користуванні.

Вимоги обґрунтовані тим, що всі сторони зареєстровані в зазначеній квартирі, яка має 3 житлові кімнати. Між сторонами склався порядок користування квартирою саме в такому вигляді, як зазначено в прохальній частині позову. Квартира на даний час не приватизована.

Як зазначають позивачі, останнім часом між сторонами постійно виникають конфлікти щодо понесення витрат на поточний ремонт квартири, оплати житлово-комунальних послуг та спільного проживання в квартирі, а тому виникла необхідність в зміні договору найму квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що враховуючи, положення статей 63 та 104 ЖК УРСР, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також ту обставину, що такий порядок користування квартирою, який запропонували встановити позивачі буде порушувати права інших зареєстрованих в квартирі осіб, тому приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просять рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, на підставі рішення виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів м. Київа, 25 серпня 1986 року ОСОБА_8 на сім`ю з 4 осіб: ОСОБА_8 , ОСОБА_3

( дружина ), ОСОБА_4 ( дочка ), ОСОБА_9 ( син ) було видано ордер №7037, серія Б, на право зайняття житлового приміщення - трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 12 ).

Спірна квартира складається з трьох житлових кімнат, зокрема, №4 - площею 20,7 кв.м., №5 - 10,3 кв.м., №6 - 10,4 кв.м., місць загального користування - кухні №3 - площею 6,0 кв.м., санвузла №2 - площею 3,1 кв.м., коридору №1 - площею 3,1 кв.м., вбудованих шаф №7 і №8 ) - 0,7 кв.м. та 0,9 кв.м., відповідно, балкону ( а.с. 14 ).

На період розгляду справи в суді в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 ( власник особового рахунку ), ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ( а.с. 15 ).

Доля кожного із учасників процесу в жилому приміщенні становить 6.9 ( 20,7 + 10,3 + 10,4 ) кв.м.

При задоволенні позовних вимог житлова площа позивачів становитиме 10,35 ( 20,7 : 2 ) кв.м., а відповідачів 5.175 (( 10,3 + 10,4 ) : 4 )) кв.м.

Окрім цього, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , доля в житлі яких значно зменшиться, будуть позбавлені можливості і користуватися балконом.

Відтак висновок місцевого суду про необґрунтованість заявлених позовних вимог, на переконання апеляційного суду є правильним з огляду на викладене та положення чинного законодавства.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 104 ЖК УРСР визначає, що член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу.

У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Відповідно до п. 16 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року, в силу ст. 104 ЖК, суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу що припадає на нього ( або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням ), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Зазначеним вимогам закону запропонований позивачами варіант поділу жилого приміщення не відповідає.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, і з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 47, 63, 104 ЖК УРСР, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

А тому, доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема ст.ст. 47, 63, 104 ЖК УРСР, ст.ст. 76-81, 263 ЦПК України, з точки зору апеляційного суду та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Інші обставини, зазначені апелянтами, зокрема, про те, що судом першої інстанції не вказано та не конкретизовано, які саме права відповідачів будуть порушені внаслідок задоволення позову не заслуговують на увагу суду, оскільки місцевим судом в своєму рішенні зазначено, що задоволення позовних вимог позивачів призведе до порушення прав відповідачів, а саме норм, що встановлені ст.ст. 47, 63, 104 ЖК УРСР.

Також апелянти зазначають, що висновки суду є хибними щодо розрахунку квадратних метрів житлової площі, що припадає на кожну особу та щодо невідповідності встановленої норми у розмірі 13,65 кв.м. на одну особу.

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що місцевим судом враховано те, що квартира згідно із поверховим планом має лише дві ізольовані кімнати, що становлять 20,7 кв.м., а тому наведені в оскаржуваному судовому рішенні розрахунки є правильними та узгоджуються із встановленими ст. 47 ЖК УРСР нормами житлової площі.

Посилання апелянтів на проживання частини відповідачів в іншому жилому приміщенні не свідчить про обґрунтованість заявлених позовних та апеляційних вимог з огляду на те, що вони ( відповідачі ) не втратили права користування спірною квартирою.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, про зміну договору найму квартири - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

О.І. Шкоріна