КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/7674/17 Головуючий у І інстанції Новак Р.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 пред`явив в Деснянському районному суді м.Києва суді позов посилаючись на те, що 16 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 543524 грн. В забезпечення виконання зобов`язання був укладений договір іпотеки за реєстровим № 231, за яким в іпотеку передано апартаменти на базі відпочинку в АДРЕСА_1 , загальною площею 118,3 кв.м. Оскільки кошти за договором позики повернуті не були, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 на суму 543524 грн. Також просив стягнути пеню у розмірі 570387,51 грн. та 3% річних у розмірі 44137 грн.

04 грудня 2018 року позивач подав суду клопотання про збільшення позовних вимог, в якому просив суд стягнути з відповідачів на користь позивача за договором позики від 16 вересня 2013 року 1788400 грн., пеню у розмірі 570387,51 грн. 3 % річних у розмірі 44137, а всього 2402924 грн.

30 березня 2019 року позивач подав ще одне клопотання про збільшення позовних вимог. Свої вимоги обґрунтував додатково тим, що за договором позики від 16 вересня 2013 року ОСОБА_2 мав повернути кошти у строк до 16 вересня 2014 року у розмірі 68000 доларів США. Оскільки кошти не були повернуті, 13 липня 2015 року сторони склали новий борговий документ, а саме розписку щодо повернення боргу. В розписці зазначається, що сума боргу разом із процентами по виплатам становить еквівалент100 000 доларів США, згідно офіційного курсу НБУ. В цій розписці зазначено, що позика береться для потреб сім`ї і договір укладається ОСОБА_2 зі згоди його дружини ОСОБА_3 .

Просив стягнути з відповідачів на його користь 100000 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом кошти за борговою розпискою від 13.07.2015 НБУ на день ухвалення рішення.

Протокольною ухвалою від 14 травня 2019 року Деснянський районний суд прийняв нову редакцію позовної заяви. (а.с.211 т.1)

Ухвалою Деснянського районного суду від 30липня 2019 року справа була передана до Печерського районного суду м.Києва.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за борговою розпискою від 13.07.2015 у розмірі 2789 760 грн. 00 коп.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати за сплату судового збору у розмірі 8000 грн.

В задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховані та не досліджені важливі обставини, які мають значення для встановлення об`єктивної істини, не взято до уваги факти та докази, надані позивачем для доведення своєї позиції. Таким чином, оскаржуване рішення суду є необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Наголошує на тому, що судом першої інстанції встановлено, що згідно розписки від 13.07.2015 грошові кошти в сумі 2 191 648,00 грн., що еквівалентна сумі 100000,00 доларів США взяті в інтересах сім`ї та для сімейних потреб (що безпосередньо зазначено в розписці).

Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_3 не зазначалось про використання позичених коштів за договором позики від 13.07.2015 не в інтересах сім`ї та з вказаних підстав дійсність договору позики не оскаржувалась.

Відтак, позивач вважає, що цивільні права та обов`язки за договором позики (розписки) виникають в обох із подружжя.

Встановивши, що позика бралась в інтересах сім`ї, суд залишив поза увагою, що у подружжя (відповідачів), внаслідок укладення договору позики в інтересах сім`ї виникає також і зобов`язання у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Позивач також вважає, що суд проявив надмірний формалізм при дослідженні Заяви-згоди ОСОБА_3 . Відповідно, суд дійшов до неправильного і необґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 , укладаючи договір позики від 13.07.2015 з Позивачем, не мав згоди дружини на отримання такого кредиту, оскільки Позивач являється фізичною особою, а не кредитною (фінансовою, банківською) установою.

В Заяві - згоді ОСОБА_3 зазначено про поширення даної згоди на придбання будь-якого майна та/або грошових коштів ОСОБА_2 . Другим словом «зокрема» в зазначеному абзаці ОСОБА_3 виділила (виокремила), а не обмежила згоду на укладання позики тощо від будь - яких кредитних (фінансових, банківських) установ.

Всі правочини, які укладені її чоловіком, відповідають інтересам їх сім`ї і укладання таких договорів відповідає їхньому спільному волевиявленню.

Отже, ОСОБА_3 надала згоду на укладення будь-яких правочинів, в тому числі, але не виключно з кредитними (фінансовими, банківськими) установами, що відповідає інтересам їх сім`ї.

Крім того, така згода дружини перевірена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. при нотаріальному посвідченні Договору позики від 16.09.2013 та Договору іпотеки від 16.09.2013 (знаходяться в матеріалах справи).

Позивач вважає, що його позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу як співвідповідача підлягають задоволенню, адже у розписці чітко зазначено на які цілі бралась позика.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 . У відзиві зазначено, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 100000 доларів США позивач обґрунтовує новим доказом по справі - розпискою від 13.07.2015 року, яка раніше не була подана, хоча на момент звернення позивача до суду в 2017 році вже мала існувати. Вказане викликає сумнів у справжності вказаної розписки. Грубо порушивши вказану вимогу закону позивач приховав від суду розписку від 13.07.2015року під час подачі позову, та надав її лише 30.03.2019 року.

Суд першої інстанції прийняв до розгляду доказ, який не був поданий у встановлений законом або судом строк, та обґрунтував цим доказом рішення, що свідчить про упередженість та необ`єктивність суду першої інстанції.

Оригінал вказаної розписки в матеріалах справи відсутній і судом першої інстанції не досліджувався.

Вказану розписку ОСОБА_3 , не підписувала та про її існування взагалі не знала, а грошові кошти за нею не отримувала.

Більше того, ОСОБА_3 не давала згоду ОСОБА_2 на укладення договорів позики з фізичними особами. Як видно із заяви-згоди на розпорядження спільним майном та грошовими коштами від 04.04.2011 року (а.с. 163,164), вона надала згоду ОСОБА_2 на отримання кредитів (відкриття кредитних ліній), позики виключно від кредитних (фінансових, банківських установ).

Таким чином, заява-згода на розпорядження спільним майном та грошовими коштами від 04.04.2011 року не дає права укладати від імені ОСОБА_3 договори позики з фізичними особами, і суд першої інстанції дав правильну оцінку вказаним фактичним обставинам справи.

Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Також відзив на апеляційну скаргу подав відповідач ОСОБА_2 . Зміст відзиву зводиться до критики судового рішення, з яким ОСОБА_2 не погоджується. Вважає, що суд першої інстанції не вірно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив незаконне рішення про стягнення боргу з ОСОБА_2 . Вважає, що суд порушив норми процесуального права, прийнявши зміну позовних вимог, хоча позивач змінив предмет і підставу позову. Позивачем не було доведено передача коштів ОСОБА_2 . Крім того, позов поданий поза межами позовної давності.

Просить зупинити апеляційний розгляд даної справи та передати справу до суду першої інстанції для розгляду заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення в порядку ст.ст. 286,287 ЦПК України; залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 24.02.2021 року № 757/7674/17-ц в частині відмови у стягненні грошових коштів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 - без змін.

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Наконечна Н.О. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Зарубін О.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.07.2015 ОСОБА_2 написав власноруч розписку, від свого імені та від імені своєї дружини, зазначивши номери обох паспортів, в якій зазначив, що він взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2191648,00 грн., що еквівалентна сумі 100000,00 доларів США станом на день написання розписки, кошти взяті для сімейних потреб. Згода дружини ОСОБА_3 на розпорядження спільним майном та грошовими коштами засвідчена нотаріально приватним нотаріусом КМНО Мельник Н.І. за №737 від 04.04.2011(а.с. 17). Борг зобов`язався повернути в строк до 28.07.2015. (а.с. 200)

Як зазначає позивач, в клопотанні про збільшенні позовних вимог, з дати написання розписки і до 13.02.2017 ОСОБА_2 ухилявся від подальших перемовин, або зустрічей із позикодавцем.

Задовольняючи позов в частині стягнення боргу з ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що факт укладення позики та наявності боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 є доведеним. В судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт порушення прав позивача, оскільки відповідачем ОСОБА_2 не було надано жодного доказу на спростування доводів позивача.

Відмовляючи у задоволені позову про стягнення боргу також з ОСОБА_3 , суд виходив з того, що в нотаріально засвідченій заяві-згоді ОСОБА_3 зазначено, що вона поширюється зокрема на отримання кредитів (відкриття кредитних ліній), позики тощо від будь-яких кредитних (фінансових, банківських установ) та визначення способів забезпечення виконання кредитних зобов`язань). Оскільки позика ОСОБА_2 була надана фізичною особою ОСОБА_1 , отже ОСОБА_3 не давала згоди на її отримання.

Відповідно до ст.. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже колегія суддів переглядає рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції не погоджується із такими підставами для відмови у задоволенні позову до ОСОБА_3 виходячи з такого.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Суд першої інстанції встановив, що зобов`язання, які виникли на підставі договору позики, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 в липні 2015 року, належним чином та у погоджений строк позичальником не виконано.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок, що: «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї».

З врахуванням вимог ст.ст. 61,65 СК України та наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду, встановлена презумпція згоди чоловіка/дружини на укладення правочину іншим з подружжя, а також солідарний обов`язок подружжя на повернення боргу.

Як вбачається із змісту розписки, вона надана ОСОБА_1 (паспорті дані ОСОБА_1 ). ОСОБА_2 (паспортні дані) діючи від власного імені, а також від імені своєї дружини ОСОБА_3 (паспортні дані) отримав для сімейних потреб у ОСОБА_1 (паспортні дані) суму коштів у розмірі 2191648 грн. (еквівалент суми боргу (позики) в доларах США згідно офіційного курсу НБУ на день укладення розписки складає 100000 доларів США.

ОСОБА_2 зобов`язувався повернути позику готівкою в строк до 28 липня 2015 року. Повернення боргу (позики) має здійснюватись за адресою 6 м.Київ, вул.. Авіаконструктора Антонова будинок приміщення приватного підприємства «Юридична фірма «ФОК».

Розписка написана без вчинення до ОСОБА_2 будь-якого насильства, примусу чи погроз і є його вільним волевиявленням і відповідає інтересам сім`ї та дружини.

ОСОБА_2 ознайомлений з усіма нормами цивільного законодавства, у тому числі отримання боргу (позики).

На момент написання цієї розписки перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , діє в інтересах сім`ї на підставі заяви-згоди, як видана ОСОБА_3 і зареєстрована приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. в реєстрі з номером 737 04 квітня 2011 року. (а.с.200 т.1)

Суд першої інстанції вважав, що цією розпискою доводиться укладення договору позики, розмір позики, строк виконання договору . Ці висновки суду доводами апеляційної скарги не оспорюються, отже їх правильність колегією суддів не перевіряється.

04 квітня 2011 року ОСОБА_3 надала відповідному органу нотаріату, тим, кого це стосується за призначенням заяву-згоду на розпорядження спільним майном та грошовими коштами. Цією заявою ОСОБА_3 дала згоду на укладання її чоловіком ОСОБА_2 будь-яких правочинів, які б стосувались розпорядження майном та грошовими коштами, що є їх спільною сумісною власністю. Зокрема ця згода поширюється на придбання, відчуження, заставу/іпотек будь-яким із способів, передбачених чинним законодавством України будь-якого майна та/або грошових коштів, зокрема - купівлі, продажу застави (передачі в іпотеку) нерухомого майна (квартир, будинків, земельних ділянок, їх частин) та рухомого майна (у тому числі - автотранспортних засобів, грошових коштів тощо) незалежно від того, де таке майно/грошові кошти знаходяться, на отримання кредитів (відкриття кредитних ліній), позики тощо від будь-яких кредитних (фінансових, банківських) установ та визначення способів забезпечення кредитних зобов`язань.

При цьому ОСОБА_3 заявила про її згоду на те, щоб умови усіх правочинів, які будуть укладатись її чоловіком, визначались ним самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею, та вважає, що будь-які його дії, спрямовані на розпорядження будь-яким майном/грошовими коштами, що є їх спільною сумісною власністю, відповідають інтересам їх сім`ї, і укладання таких договорів відповідає їх спільному волевиявленню.

Наведене у цій заяві стосується як укладання відповідних правочинів, так і внесення змін та/чи доповнень до них або розірвання укладених договорів.

Просить усіх заінтересованих у тому осіб приймати цю заяву як у разі підписання її чоловіком особисто, так і у разі, коли від його імені буде діяти уповноважений ним представник за довіреністю. (а.с.163 т.1)

Суд першої інстанції вважав, що цією заявою згодою ОСОБА_3 надала свою згоду на отримання ОСОБА_2 кредиту/позики лише у кредитних (фінансових,банківських) установах, отже не надавала згоди на отримання позики у позивача, оскільки він є фізичною особою.

Однак із таким висновком суду колегія суддів не може погодитись з таких підстав.

Однією із засад Цивільного права є добросовісність. (ст. 3 ЦК)

При укладенні договору позики ОСОБА_2 посилався на заяву-згоду його дружини ОСОБА_3 на укладання її чоловіком ОСОБА_2 будь-яких правочинів без отримання її згоди на це. Отже кредитор ОСОБА_1 обґрунтовано вважав, що така згода дружиною була надана. Ця обставина є важливою умовою договору позики, оскільки додатково захищає право кредитора на повернення позики і є підставою для солідарної відповідальності подружжя у разі невиконання договору боржником. Із змісту заяви-згоди вбачається, що ОСОБА_3 погоджувала будь-які правочини, які укладаються іі чоловіком ОСОБА_2 щодо належного їм спільного сумісного майна, а також щодо набуття майна і укладення договорів позики Тобто ОСОБА_2 не просто в розписці послався на те, що позика береться в інтересах сім`ї, а на підтвердження цієї обставини надав заяву-згоду. Отже ОСОБА_1 міг розраховувати на добросовісність ОСОБА_2 при укладанні договору позики і наданні заяви-згоди його дружини на укладання правочину. Посилання ОСОБА_3 на те, що вона не давала згоди на укладення договору позики є лише намаганням уникнути відповідальності за невиконання умов договору. Укладення правочину зі згоди іншого подружжя презюмується. ОСОБА_3 не навела доказів того, що отримання кошти за договором позики були витрачені не в інтересах сім`ї. Договір позики вона не оскаржувала.

Отже, на думу колегії суддів, ОСОБА_3 також є боржником за договором позики від 13 липня 2015 року

Вирішуючи питання про зміну рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів виходить з такого.

Як вже зазначалось вище, подружжя є солідарними боржниками за договорами позики, які укладені в інтересах сім`ї.

Разом із тим, ОСОБА_3 подала заяву про застосування позовної давності.

Зазначала, що за даною розпискою перебіг позовної давності починається з 13.07.2015 та закінчується 18.07.2018, а вимоги до неї висунуті позивачем 04.12.2018. Звертає увагу на те, що новий доказ по справі, а саме розписку від 13.07.2015, було подано лише на стадії розгляду, тому це викликає сумніви.

Суд першої інстанції вважав, що позовна давність не спливла, оскільки зі змісту розписки вбачається, що у позивача виникло право вимоги з 29.07.2015, і він звернувся з даним позовом до суду 30.05.2017 (згідно штемпеля вхідної кореспонденції Апеляційного суду м. Києва, вх.24/2 від 30.05.2018), тобто передбачені ст. 257 ЦК України строки звернення до суду ним не пропущені, тому вказані посилання відповідачки не обґрунтовані.

Крім того, зустрічного позову з приводу оспорювання даної розписки від 13.07.2015 відповідачами не заявлялось.

З такими висновками суду не можна погодитись з таких підстав.

Позивач в червні 2016 року подав позов про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору позики від 06 вересня 2013 року.

Позивач неодноразово подавав заяви про збільшення позовних вимог, в яких змінив предмет позову, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки змінив на стягнення коштів за договором позики.

30 березня 2019 подав клопотання про збільшення позовних вимог в якому фактично змінив також підставу позову. Не дивлячись на те, що в цьому клопотанні він також викладав обставини укладання договору позики від 06 вересня 2013 року та його невиконання відповідачем до 2017 року із зазначенням дій позивача щодо примусу відповідача виконати договір і повернути кошти у розмірі 68000 доларів США, в подальшому позивач підставою позову зазначає розписку, як була видана ОСОБА_2 ОСОБА_1 13 липня 2015 року на суму 100000 доларів США. Тобто фактично позивач пред`явив нові позовні вимоги про стягнення коштів за іншим договором позики. В розписці також відсутнє посилання на те, що вона надається на підтвердження договору позики від 06 вересня 2013 року.

Деснянський районний суд прийняв до розгляду дану заяву, отже Печерський районний суд розглянув позовні вимоги викладені в клопотанні про збільшення позовних вимог від 30 березня 2019 року.

Із змісту частин 2, 3 статті 49ЦПК України вбачається, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір попередньо поданих вимог майнового характеру, відповідно заявленої ціни позову.

Крім того, загальні положення ЦПК України вказують, що підстава позову це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача.

Предмет позову це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію.

Підстава позову це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування.

Так, згідно із постановою Верховного Суду у справі № 922/404/19 від 09.07.2020 року, зроблено висновок: «позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.

З системного аналізу вищевикладених правових норм вбачається, що у разі подання позивачем клопотання (заяви), направленого на одночасну зміну предмета і підстави позову, суд з урахуванням конкретних обставин повинен відмовити в задоволенні такого клопотання (заяви).

Разом із тим, оскільки Деснянським районним судом м.Києва була прийнята така заява, Печерським районним судом м.Києва позов в новій редакції був розглянутий. Рішення Печерського районного суду м.Києва в цій справі відповідачами не оскаржується, отже колегія суддів не має процесуальних повноважень на перевірку правильності висновків суду в частині розгляду позовних вимог, які були подані з порушенням вимог процесуального законодавства.

Однак при вирішення питання пропуску позовної давності колегія суддів виходить з того, що оскільки позивач змінив підстави та предмет позову, фактично пред`явивши новий позов у березні 2019 року позовну давність необхідно обчислювати за новими позовними вимогами окремо від позовних вимог, які були заявлені в першій позовній заяві у 2017 році. В іншому випадку право відповідача на відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності буде порушене, оскільки позивач, зловживаючи своїми процесуальними правами, протягом розгляду справи може неодноразово змінювати підстави та предмет позову, фактично заявляючи новий позов, однак позовна давність буде обчислюватись з дати подачі першої редакції позову.

Колегія суддів вважає, що позовна давність за вимогами по розписці від 13 липня 2015 року розпочала свій перебіг з 20 липня 2015 року і спливла 30 липня 2018 року. Позов зі зміненими позовними вимогами поданий 30 березня 2019 року отже позовні вимоги до ОСОБА_3 не підлягають до задоволення за спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З врахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів для відмови у задоволенні позову до ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 382, 383, 3ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: