ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1749/21 Справа № 213/2712/20 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/2712/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги позивачки ОСОБА_1 та відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року, яке ухвалене суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПАТ «ПІВДГЗК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`ю.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона, працюючи у відповідача в шкідливих умовах праці, отримала професійне захворювання, у зв`язку із чим, висновком МСЕК від 02.07.2020 року, їй первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 60 % з 22 червня 2020 року та визнано особою з інвалідністю третьої групи, безстроково.

Вважаючи причиною отриманого професійного захворювання тривалу роботу у відповідача в шкідливих умовах праці, просила суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 200 000, 00 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «ПІВДГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану в зв`язку з ушкодженням здоров`я, у розмірі 120 000,00 грн., без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з АТ «ПІВДГЗК» на користь держави судові витрати у розмірі 1200,00 грн.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивачки, просить збільшити її розмір до заявленого нею у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивачки та принципу розумності, виваженості і справедливості. Внаслідок втрати професійної працездатності позивачка не має змоги вести звичне життя, вимушена постійно проходити курси лікування, не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Судом першої інстанції не повністю враховано, що позивачка, внаслідок отриманого професійного захворювання, втратила 60 % професійної працездатності безстроково та її визнано особою з інвалідністю третьої групи також на безстроковий строк.

.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «ПІВДГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту рішення, необ`єктивне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що Акт від 08.05.2020 року не є належним доказом підтвердження встановлення наявності причинного зв`язку між отриманим позивачкою професійним захворюванням та її працею у відповідача.

Вважає, що судом не надано належної оцінки факту, що період роботи позивачки з 27.05.1986 року по 21.01.1995 року не входить до періоду роботи у шкідливих умовах праці, про який позивачкою зазначено у позовній заяві.

Крім того, зауважує на тому, що висновок МСЕК та Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача, не можуть бути визнані беззаперечними доказами заподіяння позивачці моральних страждань.

Факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір моральної шкоди, що визначений судом до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, а також характеру і тривалості фізичних та моральних страждань позивачки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачки, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач АТ «ПІВДГЗК» просить апеляційну скаргу відповідача задовольнити, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду скасувати та ухвали нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 18.08.2002 року по 30 червня 2017 року працювала машиністом крану збагачувальної фабрики № 2 ПАТ «Південний ГЗК», правонаступником якого є АТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (а.с.7-8).

30.06.2017 року позивачка звільнена за власним бажанням, в зв`язку з виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП України (а.с. 7-8,8-зворот).

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я Державної установи «Українського НДІ промислової медицини» № 642 від 09 квітня 2020 року ОСОБА_1 встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-переферичним ангіодистонічним синдромом, ускладненим енцефалопатією з вести було-мозочковою дисфункцією і гіпертензивно-лікворним синдромом, вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях у поєднанні з радикулопатією попереково-крижовою та шийною з вираженими статико-динамічними порушеннями, двобічним плечолопатковим періартрозом, деформуючим остеоартрозом у поєднанні з періартрозами ліктьових і колінних суглобів, двобічним кокс артрозом, стійкий больовий синдром» (а.с.17-18,18- зворот).

Відповідно до п. 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08 травня 2020 року, причиною професійного захворювання позивачки є еквівалентний рівень загальної вібрації, який перевищує гранично допустимий рівень на 3-6дБ.

Згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я Державної установи «Українського НДІ промислової медицини» № 642 від 09 квітня 2020 року, ОСОБА_1 працювала у шкідливих умовах праці та підпадала під вплив пилу, шуму, загальної вібрації та важкості праці.

Відповідно до пункту 20 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08 травня 2020 року, конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти та нормативні акти, встановити неможливо, через тривалий час роботи позивачки в умовах дії шкідливих факторів та зміною керівників структурного підрозділу.

Висновком МСЕК від 02.07.2020 року, їй первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 60 % з 22 червня 2020 року та визнано особою з інвалідністю третьої групи, безстроково (а.с. 14).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивачки моральну шкоду у зв`язку з отриманим нею на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08 травня 2020 року, причиною професійного захворювання позивачки є еквівалентний рівень загальної вібрації, який перевищує гранично допустимий рівень на 3-6дБ.

Отже, роботодавець АТ «ПІВДГЗК», під час роботи позивачки, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивачки, які завдають їй фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини АТ «ПІВДГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці, відповідно до нормативно-правових актів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача АТ «ПІВДГЗК», про те, що Акт від 08.05.2020 року не є належним доказом підтвердження встановлення наявності причинного зв`язку між отриманим позивачкою професійним захворюванням та її працею у відповідача, оскільки Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08 травня 2020 року встановлено порушення відповідачем законодавства про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, відповідачем цей Акт не оскаржувався, крім того згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я Державної установи «Українського НДІ промислової медицини» № 642 від 09 квітня 2020 року, ОСОБА_1 працювала у шкідливих умовах праці 14 років 10 місяців у відповідача та підпадала під вплив пилу, шуму, загальної вібрації та важкості праці, що стало підставою отримання професійного захворювання.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки факту, що період роботи позивачки з 27.05.1986 року по 21.01.1995 року не входить до періоду роботи у шкідливих умовах праці, про який позивачкою зазначено у позовній заяві, колегія суддів не бере до уваги, оскільки суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що ОСОБА_1 з 18.08.2002 року по 30 червня 2017 року працювала машиністом крану збагачувальної фабрики №2 АТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат, посилань на визначений відповідачем період в рішенні суду не має.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в даному випадку тільки на органи МСЕК покладений обов`язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди позивачу колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки відповідно до п. 3.8 Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.1995 р. № 212, висновок МСЕК є одним із доказів, а не єдиним доказом, який розглядається в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого.

Матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачці, в результаті ушкодження здоров`я, моральної шкоди й без висновку МСЕК.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивачки у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачці була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває постійні болі та загальну слабкість, порушення душевної рівноваги, має поганий сон. Позивачка постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, розпачу. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у її здоров`ї, що підтверджується чисельними виписними епікризами, що містяться в матеріалах справи, в яких зафіксований стійкий дистабілізаційний стан її здоров`я, внаслідок чого позивачка переносить моральні страждання.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема в справі відсутні докази, які підтверджують психологічний стан потерпілої.

Матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачці в результаті ушкодження здоров`я, моральної шкоди.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачці ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачці заподіяна моральна шкода під час її роботи на підприємстві відповідача, у шкідливих умовах, що стало причиною її професійного захворювання, яке потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивачки щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивачки та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у розмірі 60 %, безстроково та її визнано особою з інвалідністю третьої групи також на безстроковий термін. Після втрати працездатності, у позивачки змінилися умови життя, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває постійний біль, слабкість, втому. Постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, розпачу, у неї поганий сон. Періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, внаслідок отриманого професійного захворювання, що потягли втрату працездатності, розмір втрати професійної працездатності, який встановлено безстроково, що свідчить про незворотність такого стану здоров`я, визнання позивачки особою з інвалідністю третьої групи, тривалості праці позивачки в шкідливих умовах, що перевищували нормативи на АТ «ПІВДГЗК»(14 роки 10 місяців), що потягло втрату працездатності вважає за необхідне, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 120 000,00 грн. до 180 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість суми відшкодування моральної шкоди, спростовуються вищевикладеним.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Згідно положення закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивачка подала позов про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з АТ «ПІВДГЗК» на користь держави та збільшує цей розмірі з 1200 грн. до 1800,00 грн., тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.

Крім того, з відповідача АТ «ПІВДГЗК» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір 2700,00 грн. за подання позивачкою апеляційної скарги (1800,00 грн. х 150%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 2 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року, змінити, збільшити розмір моральної шкоди, стягнутої з відповідача Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 з 120 000,00 гривень до 180 000 (сто вісімдесят тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 листопада 2020 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 1200 гривень 00 копійок до 1800 (одна тисяча вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» за подання апеляційної скарги позивачкою, на користь держави, судовий збір у розмірі 2700 (дві тисячі сімсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 27 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: