РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/6872/20

Провадження № 2/638/2699/21

27.01.2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Жакун Н. О.

з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25.05.2020 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, а саме просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 1) заборгованість за договором позики №1702 від 14.12.2017 року в розмірі 101220, 77 грн., що складається з: 28000, 00 грн. основний борг, 52920, 00 грн. 9%, 17556, 00 грн. 0, 3%, 500 грн. штраф, 1400, 00 грн. 5 %, 480, 24 грн. 3 % річних, 364, 53 грн. сума інфляційного збільшення; 2) заборгованість за договором позики №1706 від 27.12.2017 року в розмірі 136447, 9 грн., що складається з: 38000, 00 грн. основний борг, 82080, 00 грн. 9%, 13338, 00 грн. 0, 3%, 500 грн. штраф, 1900, 00 грн. 5 %, 364, 43 грн. 3 % річних, 265, 47 грн. сума інфляційного збільшення; 3) заборгованість за договором позики №1806 від 11.01.2018 року в розмірі 143989, 67 грн., що складається з: 35000, 00 грн. основний борг, 50512, 00 грн. 13, 12 %, 52815, 00 грн. 0, 3%, 500 грн. штраф, 1750, 00 грн. 5 %, 1446, 06 грн. 3 % річних, 1966, 61 грн. сума інфляційного збільшення; 4) судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 1500, 00 грн. та судовий збір у розмірі 3816, 58 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договори позики №1702 від 14.12.2017 року, №1706 від 27.12.2017 року та №1806 від 11.01.2018 року. Згідно п. 1.1 договору № 1702 від 14.12.2017 року позивач (позикодавець) передає відповідачу (позичальник) грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а відповідач зобов`язується повернути їх позивачу, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановлених договором. Сума позики за договором відповідно до п. 2.1 становить 28000 гривень. Пунктом 4.1 договору визначено, що строк повернення позики становить 22 календарних місяці з моменту надання суми позики, тобто жовтень 2019 року. На підтвердження укладення договору позики № 1702 від 14.12.2017 року відповідачем власноручно було складено розписку від 14.12.2017 року, в якій він вказав про отримання від позивача на умовах строкової відсоткової позики грошових коштів у розмірі 28000 гривень, та зобов`язався повернути зазначені грошові кошти з відсотками не пізніше 01.10.2019 року. Згідно п. 1.1 договору № 1706 від 27.12.2017 року позивач (позикодавець) передає відповідачу (позичальник) грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а відповідач зобов`язується повернути їх позивачу, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановлених договором. Сума позики за договором відповідно до п. 2.1 становить 38000 гривень. Пунктом 4.1 договору визначено, що строк повернення позики становить 24 календарних місяці з моменту надання суми позики, тобто грудень 2019 року. На підтвердження укладення договору позики №1706 від 27.12.2017 року відповідачем власноручно було складено розписку від 27.12.2017 року, в якій він вказав про отримання від позивача на умовах строкової відсоткової позики грошових коштів у розмірі 38000 гривень, та зобов`язався повернути зазначені грошові кошти з відсотками не пізніше 01.01.2020 року. Згідно п. 1.1 договору №1806 від 11.01.2018 року позивач (позикодавець) передає відповідачу (позичальник) грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а відповідач зобов`язується повернути їх позивачу, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановлених договором. Сума позики за договором відповідно до п. 2.1 становить 35000 гривень. Пунктом 4.1 договору визначено, що строк повернення позики становить 11 календарних місяців з моменту надання суми позики, тобто грудень 2018 року.Однак, відповідач у визначені договорами строки позику позивачу не повернув, визначені договорами відсотки за користування грошовими коштами не сплатив, чим порушив умови вищезазначених договорів. Пунктом 2.2 договорів позики №1702 від 14.12.2017 р. та № 1706 від 27.12.2017 р. нарахування відсотків за користування позикою визначено в розмірі 9%, за договором №1806 від 11.01.2018 р. - в розмірі 13,12% на місяць від суми позики (або її частини, з урахуванням п. 2.3 договору) до дня фактичного повернення позики. За договором №1702 від 14.12.2017 року загальний розмір відсотків складає 52920,00 грн. За договором №1706 від 27.12.2017 року загальний розмір відсотків складає 82080,00 грн. За договором №1806 від 11.01.2018 р. загальний розмір відсотків складає 50512,00 грн. Крім того, пунктом 6.1. вищевказаних договорів передбачено, що при простроченні повернення позики (її частини) відповідач понад сплату процентів, встановлених п. 2.2. Договору, додатково сплачує проценти в розмірі 0,3 % на день від суми залишку боргу до моменту повернення позики, що за договором №1702 від 14.12.2017 р. складає 17556,00 грн., за договором №1706 від 27.12.2017 р. складає 13338,00 грн. за договором №1806 від 11.01.2018 р. складає 52815,00 грн. Пунктом 6.2. договорів передбачено, що при порушенні встановлених п. 2.6. договору строків перерахування процентів позичальник сплачує штраф у розмірі 500 грн, та 5% від суми залишку боргу, що становить за договором №1702 від 14.12.2020 р. 1900.00 грн., за договором № 1706 від 27.12.2020 р. 2400,00 грн., за договором №1806 від 11.01.2020 р. 2250.00 грн. За договором №1702 від 14.12.2017 року сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних становить 28844,77 грн. За договором №1706 від 27.12.2017 року сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних становить 38629,90 грн. За договором №1806 від 11.01.2018 року сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних становить 38412,67 грн. Таким чином, загальна сума боргу відповідача становить 101220,77 + 136447,90 грн. + 143989,67 грн. = 381658,34 грн. Просить суд позов задовольнити, стягнути суму заборгованості у розмірі 381658,34 грн., судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 1500,00 грн., а також судовий збір в розмірі 3816,58 грн.

Відповідач ОСОБА_2 відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам статті 178 ЦПК України, чи будь-яких письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів, заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не надав.

Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у позові, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено матеріалами справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договори позики №1702 від 14.12.2017 року, №1706 від 27.12.2017 року та №1806 від 11.01.2018 року (а.с. 21-22, 24-25, 26-27).

Згідно п. 1.1 договору №1702 від 14.12.2017 року позивач (позикодавець) передає відповідачу (позичальник) грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а відповідач зобов`язується повернути їх позивачу, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановлених договором.

Відповідно до п. 2.1 сума позики за договором становить 28000 (двадцять вісім тисяч) гривень.

Пунктом 4.1 договору визначено, що строк повернення позики становить 22 календарних місяці з моменту надання суми позики, тобто жовтень 2019 року.

На підтвердження укладення договору позики №1702 від 14.12.2017 року відповідачем власноручно було складено розписку від 14.12.2017 року, в якій він вказав про отримання від позивача на умовах строкової відсоткової позики грошових коштів у розмірі 28000 (двадцять вісім тисяч) гривень, та зобов`язався повернути зазначені грошові кошти з відсотками не пізніше 01.10.2019 року (а.с. 20).

Згідно п. 1.1 договору №1706 від 27.12.2017 року позивач (позикодавець) передає відповідачу (позичальник) грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а відповідач зобов`язується повернути їх позивачу, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановлених договором.

Відповідно до п. 2.1 сума позики за договором становить 38000 (тридцять вісім тисяч) гривень.

Пунктом 4.1 договору визначено, що строк повернення позики становить 24 календарних місяці з моменту надання суми позики, тобто грудень 2019 року.

На підтвердження укладення договору позики №1706 від 27.12.2017 року відповідачем власноручно було складено розписку від 27.12.2017 року, в якій він вказав про отримання від позивача на умовах строкової відсоткової позики грошових коштів у розмірі 38000 (тридцять вісім тисяч) гривень, та зобов`язався повернути зазначені грошові кошти з відсотками не пізніше 01.01.2020 року (а.с. 23).

Згідно п. 1.1 договору №1806 від 11.01.2018 року позивач (позикодавець) передає відповідачу (позичальник) грошові кошти у розмірі, встановленому договором, а відповідач зобов`язується повернути їх позивачу, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановлених договором.

Відповідно до п.2.1 сума позики за договором становить 35000 (тридцять п`ять тисяч) гривень.

Пунктом 4.1 договору визначено, що строк повернення позики становить 11 календарних місяців з моменту надання суми позики, тобто грудень 2018 року.

За твердженням позивача, відповідач у визначені договорами строки позику позивачу не повернув, визначені договорами відсотки за користування грошовими коштами не сплатив, чим порушив умови вищезазначених договорів.

Пунктом 2.2 договорів позики №1702 від 14.12.2017 року та №1706 від 27.12.2017 року нарахування відсотків за користування позикою визначено в розмірі 9 %, за договором №1806 від 11.01.2018 р. - в розмірі 13,12% на місяць від суми позики (або її частини, з урахуванням п. 2.3 договору) до дня фактичного повернення позики.

Суд погоджується із розранками сторони позивача, що за договором № 1702 від 14.12.2017 року загальний розмір відсотків складає 52920, 00 грн. За договором № 1706 від 27.12.2017 року загальний розмір відсотків складає 82080,00 грн. За договором № 1806 від 11.01.2018 року загальний розмір відсотків складає 50512,00 грн.

Крім того, пунктом 6.1. вищевказаних договорів передбачено, що при простроченні повернення позики (її частини) відповідач понад сплату процентів, встановлених п. 2.2. Договору, додатково сплачує проценти в розмірі 0,3 (три десятих) % на день від суми залишку боргу до моменту повернення позики, що за договором №1702 від 14.12.2017 року складає 17556,00 грн., за договором №1706 від 27.12.2017 року складає 13338,00 грн., за договором №1806 від 11.01.2018 року складає 52815,00 грн.

Пунктом 6.2. договорів передбачено, що при порушенні встановлених п. 2.6. договору строків перерахування процентів позичальник сплачує штраф у розмірі 500 грн, та 5% від суми залишку боргу, що становить за договором №1702 від 14.12.2020 року - 1900.00 грн., за договором №1706 від 27.12.2020 року - 2400,00 грн., за договором №1806 від 11.01.2020 року- 2250.00 грн.

За договором №1702 від 14.12.2017 року сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних становить 28844,77 грн.; за договором №1706 від 27.12.2017 року сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних становить 38629,90 грн.; за договором №1806 від 11.01.2018 року сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних становить 38412,67 грн.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Приписами статті 8 Конституції України закріплено, що її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (статті 4 ЦПК України).

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-63 цс13 (постанова від 18 березня 2013 року), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а договір відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами. Окрім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк, що встановлені договором.

Відповідно до статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суд погоджується із розрахунком заборгованості, наданого позивачем, та приходить до висновку, що загальна сума заборгованості відповідача складає 381658,34 грн., та складається з наступного: 101220, 77 грн. - заборгованість позичальника за договором позики №1702 від 14.12.2017 року; 136447, 90 грн. - заборгованість позичальника за договором позики №1706 від 27.12.2017 року; 143989, 67 грн. - заборгованість позичальника за договором позики №1806 від 11.01.2018 року.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Так, при зверненні до суду позивач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 % від ціни позову, тобто 3816, 58 грн., а тому витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правову (правничу) допомогу згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату.

Європейський суд з прав людини при розгляді справ «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, «Пмайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, «Двойних проти України» від 12.10.2006 року, «Меріт проти України» від 30.03.2004 року зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (стаття 30) визначає, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини 3 наведеної статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається із договору про надання правової допомоги від 23.04.2020 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Вілеон», клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надати консультацію та підготувати позовну заяву про стягнення боргу за договорами позики №1702 від 14.12.2017 року, №1706 від 27.12.2017 року, №1806 від 11.01.2018 року (а. с. 29-30).

Згідно акту здачі-приймання наданих послуг від 29.04.2020 року до Договору про надання правової допомоги від 23.04.2020 року, загальна вартість наданих послуг складає 1500 грн. (а.с. 31).

Тобто, оскільки позивачем надано документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення за рахунок відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись статтями ст.ст. 11-13, 81, ч. 1 ст. 141, 265, 274-279 ЦПК України, статтями 525, 526, 530, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН НОМЕР_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за договорами позики №1702 від 14.12.2017 року, №1706 від 27.12.2017 року, №1806 від 11.01.2018 року у розмірі 381658 (триста вісімдесят одна тисяча шістсот п`ятдесят вісім) грн. 34 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІН НОМЕР_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 3816 (три тисячі вісімсот шістнадцять) грн. 58 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн 00 коп., а всього стягнути 5316 (п`ять тисяч триста шістнадцять) грн. 58 коп.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: