Постанова

Іменем України

23 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 161/13413/20

провадження № 61-14277 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Коломієць Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Укрпошта»,

третя особа - директор філії Волинська дирекція акціонерного товариства «Укрпошта» Люсак Іван Олексійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2021 року

у складі судді Івасюти Л. В. та постанову Волинського апеляційного суду

від 22 липня 2021 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Волинської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» (далі - АТ «Укрпошта»), третя особа - директор філії Волинська дирекція АТ «Укрпошта» Люсак І. О.,

про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав,що з 26 квітня 2019 року працював на посаді начальника Центру перевезення пошти Волинської дирекції АТ «Укрпошта».

17 червня 2020 року він подав відповідачу заяви про надання йому додаткової відпустки як учаснику бойових дій тривалістю 14 календарних днів та щорічної відпустки тривалістю 16 календарних днів. Цього самого дня його було ознайомлено із Положенням про Центр перевезення пошти Волинської дирекції АТ «Укрпошта» та повідомлено про необхідність надання письмових пояснень у зв`язку з виявленими фактами розтрати пального.

Наказом від 17 липня 2020 року № 1112/к його було звільнено із займаної посади начальника центру на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей. Зі змістом оскаржуваного наказу його ніхто не ознайомлював, оригінал трудової книжки отримав поштою 22 липня 2020 року.

Позивач уважав своє звільнення незаконним, оскільки жодних обов`язкових умов, які слугували для втрати довір`я до нього з боку роботодавця, не було. При цьому 19 червня 2020 року ним було подано

до товариства заяву про звільнення за власним бажанням, тому відповідач повинен був звільнити його саме з такої підстави.

Внаслідок незаконного звільнення йому завдано моральної шкоди,

яка полягає у моральних стражданнях, розмір якої ним оцінений

у 12 000,00 грн.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконним

і скасувати наказ Волинської дирекції АТ «Укрпошта» від 17 липня 2020 року № 1112/к про його звільнення з посади начальника Центру перевезення пошти Волинської дирекції АТ «Укрпошта» на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України; поновити його на посаді начальника Центру перевезення пошти Волинської дирекції АТ «Укрпошта» з 17 липня

2020 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 180 259,20 грн; відшкодувати завдану йому моральну шкоду в розмірі 12 000,00 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2021 року за клопотанням позивача замінено неналежного відповідача - Волинську дирекцію АТ «Укрпошта» на належного відповідача -

АТ «Укрпошта».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач був звільнений

із займаної посади з дотриманням вимог трудового законодавства, факт вчинення ним винних дій, які дають підстави для втрати до нього довір`я, встановлені і зафіксовані в акті службового розслідування по факту виявлення зловживань з використанням палива і мастильних матеріалів

на автомобільному транспорті у Центрі перевезення пошти Волинської дирекції АТ «Укрпошта», затвердженого 16 липня 2020 року директором цього товариства, та наданих позивачем письмових пояснень, в яких він визнав, що вчиняв указані дії у зв`язку з сімейними обставинами. Крім того, складовою трудової функції ОСОБА_1 на посаді начальника Центру перевезення пошти було безпосереднє обслуговування матеріальних цінностей, зокрема, отримування карток для заправки автомобілів по актах приймання-передачі, здійснення видачі водіям автотранспортних засобів паливних карток, контроль за рухом і зберіганням цих цінностей (карток).

Оскільки вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та завданої йому моральної шкоди

є похідними від вимоги про поновлення його на роботі, їхнє задоволення прямо залежить від встановлення факту незаконності звільнення позивача, районний суд відмовив у задоволенні вказаних вимог.

Посилання позивача на написання його пояснень під тиском директора товариства та працівників пошти й заперечення факту привласнення паливно-мастильних матеріалів не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Відхиляючи твердження ОСОБА_1 про те, що він повинен був бути звільнений за власним бажанням на підставі поданої ним 19 червня

2020 року заяви, місцевий суд указав, що заява не містить дати, з якої його слід було звільнити, а оскільки позивач перебував у відпустці в період подання такої заяви, зазначене унеможливлювало вирішення питання щодо його звільнення.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Судом враховано відповідну судову практику Верховного Суду України

та Верховного Суду у подібних справах.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 22 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовано фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, його висновки підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на нормах законодавства. Факт обслуговування позивачем товарно-матеріальних цінностей підтверджується Положенням про Центр перевезення пошти Волинської дирекції АТ «Укрпошта» та договором про повну матеріальну відповідальність від 03 червня 2019 року. Оскільки

за результатами службового розслідування встановлено факт протиправної діяльності начальника Центру перевезення пошти ОСОБА_1 у частині понаднормових витрат і безпідставного списання пального, у відповідача були обґрунтовані підстави для недовіри позивачу та звільнення його

на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Суд відхилив доводи позивача про неналежне повідомлення третьої особи про дату, час і місце розгляду справи, як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Проаналізувавши хронологію написання ОСОБА_1 письмових пояснень щодо визнання ним розтрати пального від 15 та 17 червня

2020 року, заяв про надання відпусток від 17 червня 2020 року і звільнення за власним бажанням від 19 червня 2020 року, апеляційний суд установив, що про факт виявлення розтрати товарно-матеріальних цінностей йому стало відомо ще до написання заяви про звільнення, а тому суд розцінив написання позивачем такої заяви як спробу останнього уникнути відповідальності та з цих самих підстав відхилив відповідні доводи позивача.

Погоджуючись частково з доводами апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вказав, що помилкове зазначення районним судом про неможливість звільнення працівника за власним бажанням у період перебування у відпустці та у зв`язку з відсутністю дати, з якої особу має бути звільнено, не може слугувати підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 05 травня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду

від 22 липня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Підставами касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявник посилається на те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а також належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 01 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 22 липня 2021 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У наданий судом строк ОСОБА_1 надіслав матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу № 161/13413/20

із Луцького міськрайонного суду Волинської області. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У жовтні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судові рішення

є незаконними та необґрунтованими. Копія позовної заяви з доданими

до неї матеріалами не направлялася належному відповідачеві, після його заміни, тоді як Волинська дирекція АТ «Укрпошта» продовжувала брати участь у розгляді справи в якості відповідача. Також суд першої інстанції

не повідомляв третю особу - Люсака І. О. про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим останній не приймав участі в розгляді справи

ні особисто, ані через представника, та не надав свій відзив на позовну заяву.

Судами проігноровані його доводи про безпідставність його звільнення

на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України за наявності поданої ним раніше заяви про звільнення за власним бажанням (на підставі частини першої статті 38 КЗпП України).

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги

У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив від представника АТ «Укрпошта» - адвоката Пахомової В. А., в якому зазначається,

що доводи касаційної скарги є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Доводи заявника про неналежне повідомлення районним судом третьої особи, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Жодних заперечень проти розгляду справи за відсутності Люсака І. О. сторона позивача не висловлювала, при цьому вирішення справи за відсутності письмових пояснень (відзиву) третьої особи не порушує права та свободи інших учасників справи.

Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого двохтижневого строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Позивача було повідомлено про те, що його заява буде розглянута після виходу з відпустки, 17 липня 2020 року, що також ним не заперечувалося, проте до закінчення двотижневого строку було прийнято рішення про його звільнення на підставі пункту 2

частини першої статті 41 КЗпП України, що підтверджується відповідною резолюцією на заяві.

Щодо правомірності звільнення позивача вказується, що ОСОБА_1

у своїх письмових поясненнях визнав факт розтрати пального

та зобов`язався відшкодувати понесені товариству збитки, про що свідчить внесені ним 25 червня 2020 року у касу товариства 1 000,00 грн у рахунок відшкодування за дизельне паливо.

У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив від Люсака І. О. ,

в якому, зазначається, що судові рішення є законними та обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують

на їх правильність не впливають. Вказує, що він був особисто ознайомлений з усіма процесуальними документами, направленими судами та позивачем на адресу товариства, й на які були надані відповідні процесуальні документи за його підписом, як посадової особи АТ «Укрпошта» на підставі нотаріально-посвідченої довіреності, а тому доводи позивача в цій частині

є безпідставними.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального

чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору

з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового

чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір

з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України).

У справі, яка переглядається, позивача було звільнено з посади начальника Центру перевезення пошти Волинської дирекції АТ «Укрпошта» на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку із втратою довір`я до нього з боку роботодавця.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дозволяє зробити висновок, що розірвання трудового договору на підставі цієї норми права можливе за таких умов:

1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо);

2) винна дія працівника;

3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Вказана норма права не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди

як обов`язкової умови для звільнення працівника. Звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий

їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України: від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14, від 23 грудня

2015 року у справі № 6-1093цс15, від 20 квітня 2016 року у справі

№ 6-100цс16, неодноразово підтриманого Верховним Судом у постановах від: 16 грудня 2020 року у справі № 640/10031/16-ц (провадження

№ 61-2606св19), від 02 червня 2021 року у справі № 585/2261/19 (провадження № 61-3959св21), 03 листопада 2021 року у справі

№ 183/7157/18 (провадження № 61-11397св20) та інших.

У пункті 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що звільнення з підстав втрати довір`я може бути визнано обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій

з матеріальними цінностями).

Виходячи з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників,

які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи,

які одержують їх під звіт.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних

з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зі змісту статті 135-1 КЗпП України убачається, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані

із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- ОСОБА_1 на момент звільнення перебував на посаді начальника Центру перевезення пошти Волинської дирекції АТ «Укрпошта»;

- 03 червня 2019 року між сторонами укладено договір про повну матеріальну відповідальність позивача, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, та на підставі пункту 1 статті 134 та статті 135-1 КЗпП України працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення цілості всіх переданих йому під звіт роботодавцем в установленому порядку грошових, товарно-матеріальних цінностей й коштів, що будуть передаватися йому під звіт роботодавцем протягом усього строку дії цього договору (пункт 1) (а. с. 60, т. 1);

- відповідно до абзацу 7 пункту 4.4.2 Положення про Центр перевезення пошти Волинської дирекції АТ «Укрпошта», затвердженого 01 квітня

2019 року директором цього товариства, керівник підрозділу зобов`язаний здійснювати видачу водіям автотранспортних засобів паливних карток

та контроль за їх використанням водіями (а. с. 5-8, 55-59, т. 1);

- відповідно до акта, складеного за результатами проведення службового розслідування по факту виявлення зловживань з використанням палива

і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті у Центрі перевезення пошти Волинської дирекції АТ «Укрпошта», затвердженого 16 липня

2020 року, виявлено факт протиправної діяльності начальника Центру перевезення пошти ОСОБА_1 , які полягають у понаднормових витрат

та безпідставному списанні пального, використанні пального для заправки автомобілів, які не належать АТ «Укрпошта», недотриманні вимог щодо проведення інвентаризації паливно-мастильних матеріалів (а. с. 25-31,

92-98, т. 1).

Крім того, у матеріалах справи наявні акти прийому-передачі паливних карток, за якими позивач прийняв під матеріальну відповідальність відповідні цінності (а. с. 147-157, т. 1).

При цьому факт вчинення ОСОБА_1 зазначених винних дій підтверджується також його письмовими поясненнями від 15,

17 та 18 червня 2020 року, в яких він визнав факт розтрати пального протягом 4-5 місяців в об`ємі 600 л дизельного палива, орієнтовною вартістю 12 600,00 грн, та зобов`язався відшкодувати завдані ним товариству збитки (а. с. 73-75, т. 1).

Визнання факту розтрати також підтверджується квитанцією від 25 червня 2020 року № 1736 про внесення позивачем 1 000,00 грн у відшкодування

за дизельне паливо (а. с. 76, т. 1)

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді начальника Центру перевезення пошти, обов`язки якого були безпосередньо пов`язані

з обслуговуванням матеріальних цінностей, допустив понаднормові витрати й безпідставне списання пального, що й слугувало підставою для втрати роботодавцем довір`я до позивача та звільнення його на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Оскільки позивача не поновлено на роботі, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відхиляючи твердження ОСОБА_1 про те, що він повинен був бути звільнений за власним бажанням на підставі поданої ним 19 червня

2020 року заяви про звільнення, апеляційний суд обґрунтовано розцінив написання позивачем такої заяви як спробу останнього уникнути відповідальності й не перешкоджає роботодавцю провести відповідне службове розслідування і звільнити у порядку дисциплінарної відповідальності.

Слід зауважити, що одного лише власного бажання працівника для розірвання трудового договору недостатньо. Для цього необхідні або згода сторін, або додаткові підстави, передбачені положеннями статей 38 та 39 КЗпП України.

Між тим, жодних додаткових підстав для розірвання трудового договору позивачем не зазначено. Згоди сторін про його звільнення не досягнуто, про що свідчить резолюція директора товариства від 30 червня 2020 року

на заяві про звільнення: «звільнити відповідно до законодавства як особу, яка зловживала згідно з матеріалами службового розслідування»

(а. с. 72, т. 1). При цьому роботодавцем отримано попередню згоду профспілкового комітету Волинської дирекції ПАТ «Укрпошта»

на звільнення позивача з роботи з ініціативи роботодавця (а. с. 104, т. 1).

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги щодо неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду, оскільки у наведених заявником справах та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини, доказування вимог і застосовані до них норми права.

Таким чином, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані, і з якими погоджується й суд касаційної інстанції.

У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться

до незгоди з висновками судів і переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити

без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 22 липня

2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць