справа № 570/1841/21
провадження № 2/570/918/2021
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

09 листопада 2021 року
Рівненський районний суд Рівненської області
в особі судді Кушнір Н.В.,
з участю позивача ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання Новоселецької М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне, вул.С.Петлюри,10) в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

покликаючись на втрату відповідачем права користування належним їй на праві приватної власності житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю у ньому понад один рік, позивач у поданій до суду 06 травня 2021 року позовній заяві просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Позивач у поданій до суду заяві не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідач до суду не з`явився, відзиву на позов не подав.
Сторін відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність відповідача.

Позивач в суді позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах.
По суті спору показала, що у вказаному чотирьохкімнатному будинку проживали її батько /помер ІНФОРМАЦІЯ_1 / та мати / померла ІНФОРМАЦІЯ_2 /. Також з ними проживали її сестра ОСОБА_3 /померла ІНФОРМАЦІЯ_3 / з сином ОСОБА_4 , невісткою ОСОБА_5 та внуком ОСОБА_6 - відповідачем по справі.
Олександра мала трьох синів: ОСОБА_7 помер в 2005 році, ОСОБА_4 в 2021 році, ОСОБА_8 проживає в с.В.Олексин Рівненського району Рівненської області. Вона є власником будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 лютого 2018 року після смерті батьків та сестри.
Таким чином відповідач є онуком її померлої сестри. Вони проживали у цьому будинку деякий час, він у ньому зареєстрований. Після сварки своїх батьків відповідач, який був неповнолітнім на той час, став проживати в ОСОБА_9 у батьків своєї матері, а мама поїхала на заробітки в ОСОБА_10 , де і залишилася, створила нову сім"ю і забрала сина до себе після закінчення ним 9 класу. з цього часу він у спірний будинок не з"являвся. Його батько ОСОБА_4 зловживав спиртним, її сім"я його доглядала, помер в 2021 році.
Суд, заслухавши її пояснення, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, заслухавши показання свідків, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.
Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 лютого 2018 року (спадкова справа № 943/2008), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 112891560 від 05 лютого 2018 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 лютого 2018 року (спадкова справа № 11/2017), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №112891653 від 05 лютого 2018 року позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .
За цією адресою зареєстрований відповідач, що підтверджується довідкою Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області від 28 квітня 2021 року № 674.
Факт непроживання відповідача в будинку підтверджується Актами від 12 травня 2020 року, від 15 грудня 2020 року, від 28 квітня 2021 року, де вказано, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу в будинку не проживає, проживає за кордоном, його особисті речі в будинку відсутні.
Свідок ОСОБА_11 - онука позивача показала, що пам`ятає відповідача дуже погано, вони практично однолітки, але не спілкувалися, бо після сварки своїх батьків він став проживати у батьків своєї матері в ОСОБА_9 , до батька практично не приїзджав, а після закінчення 9-річки поїхав до матері в ОСОБА_10 . По місцю його реєстрації неодноразово приїзджали працівники військомату для його розшуку, повідомляючи, що він відсутній в Україні тривалий час.
Свідок ОСОБА_12 показала, що є сусідкою позивача, зазначає, що матір відповідача забрала його в Італію після закінчення ним 9 класу, з того часу вона двічі його бачила, коли він приїздив і приходив до її сина-свого однолітка, друга дитинства. У даному будинку після смерті своєї матері ОСОБА_3 жив лише ОСОБА_4 до своєї смерті у 2021 році, за ним доглядали родичі позивача. Стверджує, що слідкує за матір"ю відповідача в соціальних мережах, знає, що вона вдруге вийшла заміж, народила дитину, проживає в Італії постійно, відповідач також весь цей час проживає в Італії, на поховання батька не приїзджав.
Свідок ОСОБА_13 - сусід позивача, показав, що відповідача не бачив тривалий час, хоча живе за своєю адресою постійно. Стверджує, що у даному будинку проживала Леся /по документах ОСОБА_3 / - сестра позивача. Разом з нею проживав син ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_14 і їх син ОСОБА_6 - відповідач по справі. Через деякий час батьки відповідача розлучилися. Алла поїхала в Італію, а Артур жив у її батьків в Рівному.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.
Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. П.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Згідно з ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства України таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сім`ї (ст.816 ЦК, ст.ст.64, 160 ЖК) тощо. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно з ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі №6-709цс16 зазначається, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
У рішенні ВСУ №825/1335/13-а від 01 березня 2016 року вказується, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до змісту ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. А тому в прохальній частині потрібно вказувати вимогу «позбавлення права користування житловим приміщенням»

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.
Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства України таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сім`ї (ст.816 ЦК, ст.ст.64, 160 ЖК) тощо. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст.ст.405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Важливо звернути увагу на те, що законодавство розрізняє зняття з реєстрації особи, що є членом сім`ї власника та зняття з реєстрації особи, що не є членом сім`ї. Відповідно до норм Житлового кодексу України, до членів сім`ї власника житлового приміщення належать: чоловік або дружина власника, їх діти та батьки; членами сім`ї власника жилого приміщення може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Так, якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житлового приміщення, можете звернутись до вищевказаних органів із заявою та документами, які підтверджують, що саме він є власником житлового приміщення (свідоцтво про право власності на нерухоме майно, інформаційна довідка та ін.). Документи, які підтверджують право власності на житлове приміщення є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
Крім цього, власник житлового приміщення в будь-який час може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Це підтверджується й судовою практикою. Так, у правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі №6-709цс16 зазначається, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Щодо формулювання позовних вимог, то, не дивлячись на те, що позов поданий з іншими позовними вимогами, фактично це є спір про усунення перешкод в користуванні власністю, і тому, не порушуючи норми ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України, суд, виконуючи свої процесуальні функції, вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124 Конституції України та передбачений ЦПК України,

Із вимогами про усунення перешкод в користуванні житлом відповідач не звертався. Отже, відповідач протягом тривалого часу не реалізовував своє право на житло та не довів належними, допустимими, достатніми і достовірними доказамиіснування у нього перешкод протягом цього періоду для проживання у спірному будинку. Ніким не заперечується, що позивач є власником спірного житлового будинку, в якому зареєстрований відповідач - внук її рідної сестри, який спільно з позивачем не проживає, спільним побутом не пов`язаний. Протягом всього часу відповідач жодним чином не допомагає утримувати в належному стані житлове приміщення, всі витрати по догляду за будинком несе позивач. Однак відповідач у добровільному порядку, шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімається, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідача створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном.
За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду. Отже, відповідно до положень ст.391 ЦК позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідачі добровільно відмовилися від користування чужою власністю. Позивачем належними доказами доведені підстави для зняття відповідачів з реєстрації. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем, і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. Отже, право відповідача на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Враховуючи те, що відповідач не проживає у вказаному житлі, а позивач є його власником, в якому відповідач залишається зареєстрованими і на час розгляду справи, позов підлягає до задоволення по суті.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Щодо порядку виконання рішення суду, то після набрання судового рішення законної сили власнику житлового приміщення необхідно звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради за місцезнаходженням житлового приміщення, або до центру надання адміністративних послуг за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа.
Слід зазначити, що за заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Оскільки, згідно ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» кожен громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані зареєструвати своє місце проживання, а тому особі необхідно звернутись до органу реєстрації за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому особа бажає зареєструватися.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивач не наполягала на відшкодуванні понесених судових витрат, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, не стягує з відповідача понесені позивачем документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позбавити ОСОБА_2 права користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП не відомий, місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення виготовлено 15 листопада 2021 року.

Суддя: Кушнір Н.В.