Дата документу 29.01.2021 Справа № 335/1972/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/1972/20
Провадження №22-ц/807/248/21
Головуючий в 1-й інстанції Соболєва І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 01 жовтня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві», директора Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» Лещової Ольги Олександрівни, заступника директора Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві», директора Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» Лещової О.О., заступника директора Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» Задко Л.І. про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідачі-2, 3, порушили права позивача шляхом незаконного збору його персональних даних, надавали недостовірну інформацію в офіційних документах та в суді, а також перешкоджали його працевлаштуванню, за таких обставин. Так, директор Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» направила запит від 06.11.2019 до філії публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України», в якому просила надати їй відомості про роботу позивача в телерадіокомпанії, тобто, конфіденційну інформацію з метою подальшого її використання в суді. На вказаний лист продюсер філії публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» у листі від 06.11.2019 повідомила дати прийому та звільнення позивача з роботи, займану посаду та причину звільнення, тобто його персональні дані, в якому, до того ж, зазначила неправдиву інформацію. Зазначена інформація, викладена в листі від 06.11.2019, була використана відповідачем-2 при подачі відзиву від 11.07.2019 на позовну заяву в межах іншої справи за позовом ОСОБА_1 до Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві». Втім, позивач не надавав згоди на збір його персональних даних (конфіденційної інформації). Крім того, на звернення позивача від серпня 2019 р. відповідач-2 надала відповідь від 12.09.2019, в якому зазначила недостовірну інформацію, а саме, що коли позивач звертався до неї з метою працевлаштування, вона повідомила, що посада електроосвітлювача була зайнята. Однак, як наполягає позивач, на момент його звернення в серпні 2019 р. посада освітлювача була вільною. До того ж, відповідач-3 в листі від 05.11.2019 також повідомила неправдиву інформацію щодо проходження з 09.09.2019 в Запорізькому муніципальному театру-лабораторії «Ві» стажування новим електроосвітлювачем. Також у відзиві від 11.11.2019 відповідач-2 безпідставно, без надання доказів на підтвердження обставин, вказала, що позивач не мав бажання працевлаштовуватись в театр, а лише мав намір влаштувати скандал. 03.12.2019 відповідач-3 надала в суді неправдиві покази, як свідок, підтвердивши обставини, викладені у відзиві від 11.11.2019. Вказані дії відповідачів призвели до моральних страждань через завдання шкоди його гідності, честі, діловій репутації.

З урахуванням уточнень та доповнень, остаточно просив стягнути на його користь компенсацію моральної шкоди з усіх відповідачів в солідарному порядку в розмірі 15 000,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві», директора Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» Лещової Ольги Олександрівни, заступника директора Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» ОСОБА_2 , про відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідач ОСОБА_3 без дозволу позивача та без дозволу суду збирала персональні дані та недостовірну інформацію, щоб використати її проти позивача в суді. Збір та використання персональних даних позивача було б процесуальною діяльністю лише в тому випадку, якщо б ОСОБА_3 отримала дозвіл на це у позивача або у суду, а без відповідного дозволу це є порушенням Закону України «Про захист персональних даних». Станом на 12.09.2019 року посада електроосвітлювача була вільною, що підтверджується доказами дослідженими під час судового розгляду, однак оскаржуваним рішенням суду не встановлено факту надання позивачу недостовірної інформації. Заява від 12.08.2019 року не містила образ, погроз, вона відповідала вимогам Закону України «Про звернення громадян», тому вона спростовує твердження ОСОБА_3 , що позивач мав намір влаштувати скандал.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.11.2019 за вих. № 214 Запорізьким муніципальним театром-лабораторією «ВІ» на адресу менеджера Філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» ОСОБА_4 направлено запит про надання інформації, в якому просили з метою підготовки відзиву на позовну заяву у справі № 335/11839/19 за позовом ОСОБА_1 до Запорізького муніципального театру-лабораторії «ВІ» про визнання дій незаконними повідомити, чи працював ОСОБА_1 та надати характеристику (а.с. 4а).

Листом від 06.11.2019 № 368 за підписом продюсерки філії публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» Андреєвої Н. на адресу директора-художнього керівника Театру ОСОБА_3 надано відповідь на інформаційний запит від 06.11.2019 № 214, за змістом якої ОСОБА_1 працював освітлювачем Запорізької обласної державної телерадіокомпанії (на даний час філія ПАТ «НСТУ» «Запорізька регіональна дирекція») з 01.10.2013 по 07.05.2015, був звільнений за згодою сторін. Звільненню передували чисельні недоліки в роботі, порушення внутрішнього розпорядку, некоректне ставлення до ведучих та гостей телевізійних програм. ОСОБА_1 показав себе спеціалістом низького рівня, який не виконував вказівки свого безпосереднього керівництва та режисерів-постановників (а.с. 5).

Позивач зазначав про протиправність дій відповідачів, посилаючись на розповсюдження його персональних даних, що становлять конфіденційну інформацію, та використання в подальшому вказаної інформації проти нього у суді, а також надання недостовірної інформації, в т.ч. у відзиві на позов в межах іншої справи.

Обґрунтовуючи оскаржуване рішення в цій частині, суд першої інстанції зазначив, що відповідачі у даній справі не можуть вважатися розпорядниками персональних даних. У даному випадку таким розпорядником є ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», до якої позивачем позовні вимоги у цій справі не заявлялись. Використання ж відповідачами інформації, викладеної в листі ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» від 06.11.2019 № 368 для підготовки відзиву на позовну заяву є процесуальною діяльністю з розгляду справи відносно позивача, та не вважається розповсюдженням його персональних даних.

Стосовно доводів позивача про те, що на звернення позивача від серпня 2019 р. відповідач-2 надала відповідь від 12.09.2019, в якому зазначила недостовірну інформацію, а відповідач-3 в листі від 05.11.2019 повідомила неправдиву інформацію щодо проходження з 09.09.2019 в Запорізькому муніципальному театру-лабораторії «Ві» стажування новим електроосвітлювачем, суд зазначив, що надані позивачем на підтвердження надання ОСОБА_3 недостовірної інформації в листі від 12.09.2019 № 178, копія наказу Театру № 19-К від 29.07.2019 про звільнення ОСОБА_5 з посади електрика з 29.07.2019, та копія наказу Театру від 01.11.2019 № 29-К, про прийняття ОСОБА_6 на вакантну посаду електроосвітлювача з 02.11.2019, не підтверджують доводів позивача про недостовірність вищевказаної інформації. Натомість, з листа заступника директора Театру Задко Л.М. від 05.11.2019 випливає, що ОСОБА_7 протягом майже двох місяців (з 09.09.2019) проходив безкоштовне стажування в Театрі. Доказів на підтвердження протилежного позивачем суду надано не було.

З приводу доводів позивача, що у відповіді від 11.10.2019 ОСОБА_3 неправомірно відмовила йому в наданні інформації на його запит від 13.09.2020, невірно застосувавши положення Закону України «Про захист персональних даних» та Закон України «Про звернення громадян», суд першої інстанції зазначив, що директор Театру «Ві» ОСОБА_3 , надавши вичерпну відповідь на вказане звернення позивача від 13.09.2019, порушила би вимоги Закону України «Про захист персональних даних». Тобто, відмова у наданні відповіді була правомірною та ґрунтується на вимогах законодавства.

Стосовно доводів позивача про те, що під час розгляду іншої цивільної справи відповідачем-2 ОСОБА_3 , із використанням інформації, викладеної в листі від 06.11.2019 № 368 за підписом продюсерки філії публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» Андреєвої Н., було подано відзив на позовну заяву, із зазначенням в ньому недостовірної інформації, чим завдано шкоди честі, гідності і ділової репутації позивача, суд зазначив наступне.

Відзив на позовну заяву є заявою по суті справи та враховується судом при ухваленні рішення в конкретній справі. Подання відзиву на позовну заяву є процесуальною дією. При цьому, вищевказаний відзив подавався в межах цивільної справи № 335/11839/19. Правова оцінка доводам (запереченням), зазначеним в ньому, а також доказам (якщо такі долучалися до нього), надана у судовому рішенні від 03.12.2019 у справі № 335/11839/19. Виходячи зі змісту цього рішення, яке набрало законної сили, відсутні правові підстави вважати, що у відзиві на позов було зазначено неправдиву інформацію. Більш того, інформація, отримана судом з відзиву на позовну заяву не може вважатися поширенням інформації у розумінні ст. 277 ЦК України, оскільки отримана судом в результаті процесуальної діяльності з розгляду цивільної справи.

Щодо надання відповідачем-3, негативних (недостовірних) відомостей про позивача під час її допиту в якості свідка в судовому засіданні, суд вказав, що показання, надані свідком під час судового засідання, не можуть вважатися поширенням інформації у розумінні ст. 277 ЦК України, оскільки такі показання отримані судом в результаті процесуальної діяльності з розгляду цивільної справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав також на те, що позивач не надав відповідних доказів заподіяння йому моральної шкоди, зокрема, доказів понесених моральних страждань, переживань, втрат немайнового характеру тощо, не довів наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями її заподіювачів, не надав доказів на підтвердження вини відповідачів у її заподіянні.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктом третім постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами четвертим та п`ятим постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4).

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не надано відповідних доказів заподіяння йому моральної шкоди, зокрема, доказів понесених моральних страждань, переживань, втрат немайнового характеру тощо.

Відповідно до норм ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про захист персональних даних" цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

У статті 2 ст. 1 Закону України "Про захист персональних даних" визначено, що персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Обробкою персональних даних є будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем.

Відповідно до норми ст. 6 Закону України "Про захист персональних даних" обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно ст. 11 "Про інформацію" інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим, відповідно до ст.5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Запорізьким муніципальним театром-лабораторією «ВІ» на адресу менеджера Філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» ОСОБА_4 направлено запит про надання інформації, в якому останні просили з метою підготовки відзиву на позовну заяву у справі № 335/11839/19 за позовом ОСОБА_1 до Запорізького муніципального театру-лабораторії «ВІ» про визнання дій незаконними повідомити, чи працював ОСОБА_1 та надати характеристику.

Як встановлено постановою Запорізького апеляційного суду від 03 вересня 2020 року у цивільній справі № 335/1789/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, продюсер ОСОБА_8 не могла надавати характеристику на запит установи культури, з якою у трудових відносинах не перебуває ОСОБА_1 , без його згоди. В цій відповіді на запит театру «ВІ» надані персональні дані позивача та негативна характеристика.

Однак, як вірно вказав суд першої інстанції використання відповідачами, які не є розпорядниками персональних даних, інформації, викладеної в листі ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» від 06.11.2019 № 368 виключно для підготовки відзиву на позовну заяву не є порушенням прав позивача у розумінні вимог Закону України «Про захист персональних даних».

Стосовно доводів позивача про те, що на звернення позивача від серпня 2019 р. відповідач-2 надала відповідь від 12.09.2019, в якому зазначила недостовірну інформацію, а відповідач-3 в листі від 05.11.2019 повідомила неправдиву інформацію щодо проходження з 09.09.2019 в Запорізькому муніципальному театру-лабораторії «Ві» стажування новим електроосвітлювачем, не знайшли свого підтвердження під час судового засідання, оскільки з листа заступника директора Театру Задко Л.М. від 05.11.2019 випливає, що ОСОБА_7 протягом майже двох місяців (з 09.09.2019) проходив безкоштовне стажування в Театрі, доказів протилежного суду надано не було.

Щодо надання відповідачем-3, негативних (недостовірних) відомостей про позивача під час її допиту в якості свідка в судовому засіданні, то як випливає зі змісту рішення від 03.12.2019 у справі № 335/11839/19, під час розгляду цивільної справи № 335/11839/19 була допитана як свідок ОСОБА_2 , яка повідомила, що працює у Запорізькому муніципальному театрі-лабораторії «Ві» з 13.05.2019 на посаді заступника директора. ОСОБА_1 бачила 2 рази перший раз коли віддавала йому відповідь на заяву на що він давав письмову заяву, другий коли надавала іншу відповідь. ОСОБА_1 обидва рази мав змогу надати документи або заяву з приводу працевлаштування, однак заяви про прийняття на роботу не писав та документів, подання яких передбачено Правилами внутрішнього трудового розпорядку з приводу працевлаштування не надавав. Розмов про працевлаштування ОСОБА_1 взагалі зі свідком не вів, метою його приходу до театру було не це, а було поспілкуватися, поскандалити.

Слід зазначити, що у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами.

Також колегія суддів апеляційного суду, зауважує, що пояснення свідка ОСОБА_2 надані в судовому засіданні, є його судженням, власним баченням свідка на ситуацію яка склалася, тому не можуть бути підставою для відповідальності.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 29 січня 2021 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков