19 січня 2021 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді Луньової Д.Ю.,
за участю: секретаря Рибки Я.Ю.,
ОСОБА_1 звернувся до Лисичанського міського суду із позовною заявою до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-ресурси» про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні в розмірі 140 682,56 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18 квітня 2016 року він був прийнятий на роботу та призначений виконуючим обов`язки директора Луганської філії ДП МВС України «Інформ-ресурси». 15 листопада 2016 року призначений на посаду директора Луганської філії ДП МВС України «Інформ-ресурси». 31 січня 2018 року, він був звільнений за п. 2 ст. 36 КЗпП України. На день звільнення у відповідача перед позивачем, згідно довідки № б/н від 30 січня 2018 року мала місце заборгованість по заробітній платі.
12 лютого 2018 року позивач прийнятий на посаду заступника начальника відділу з надання інформаційно-консультаційних послуг Східної міжрегіональної філії Державного підприємства МВС України «Інформ-ресурси». 31 січня 2019 року позивач був звільнений з посади у зв`язку з ліквідацією філії та всього підприємства установи відповідача. На день звільнення у відповідача перед позивачем була наявна заборгованість по заробітній платі.
За наслідками несплаченої позивачу на день звільнення заборгованості по заробітній платі, він звернувся до суду. Остаточне рішення по цій справі винесено Луганським апеляційним судом 16 червня 2020 року.
Позивач зробив розрахунки щодо розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, відповідно до яких розмір середнього заробітку складає 130 682,56 грн. = 347,56 грн. (середньоденна заробітна плата) * 376 днів прострочення (з 01 лютого 2019 року по 04 серпня 2020 року день останньої виплати).
У зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, позивач вимушений був постійно здійснювати пошук роботи, переживати, що не буде мати змоги утримувати сім`ю, що негативно впливало на психологічний стан, оскільки він є утримувачем своєї сім`ї, вимушений для підтримання свого іміджу керівника не подавати виду, що потерпає від несвоєчасної сплати йому заробітної плати, а також позивач зазнав моральної шкоди приниженням людської гідності, оскільки працюючи не отримував гідної заробітної плати. До того ж, на протязі майже двох років доводив в судах України, своє право на отримання заборгованості по заробітній платі та інших виплат. Таким чином, позивач оцінює розмір моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.
01 вересня 2020 року позивач надав суду заяву в якій змінив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача середній заробіток за час несвоєчасного розрахунку при звільненні в розмірі 127 902,56 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.
Ухвалою від 02 вересня 2020 року відкрито спрощене провадження у даній цивільній справі, ухвалено розгляд проводити без виклику сторін.
Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 19 січня 2020 року надав суду заяву в якій просив розглянути справу без його участі, не заперечував проти заочного вирішення справи.
Представник відповідача - Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України «Інформ-ресурси» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позовну заяву суду не надав.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням положень ст. ст. 223, 280 ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Враховуючи викладене, суд розглядає дану позовну заяву в межах змінених позовних вимог.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року), Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає наступне.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Враховуючи викладене, суд вважає, що, оскільки ОСОБА_1 належні до виплати при звільненні суми виплачені лише 04 серпня 2020 року, що підтверджується випискою по надходженням по картці/рахунку, відкритого на позивача (а.с. 6) та не оспорюється відповідачем, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).
Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Згідно пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.
Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-648цс15 від 16 грудня 2015 року).
Суд не погоджується з розрахунком проведеним позивачем та зазначає наступне.
Судом встановлено, що відповідно до довідки Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку про індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 форми ОК-5 (а.с.4) заробітна плата ОСОБА_1 за листопад 2018 року складає 7 500 грн., а за грудень 2018 року - 5 076,87 грн, (останні два календарних місяці, що передують звільненню 31 січня 2019 року). Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 299,45 грн. ((7 500+5 076,87)/42).
В період з 01 лютого 2019 року (наступний за днем звільнення) до 08 квітня 2020 року (день проведення повного розрахунку з відповідачем), минуло 375 робочих дня, тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 112 293,75 грн. (299,45 грн. х 375 днів).
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню та підлягає до стягнення з відповідача у розмірі 112 293,75 грн.
Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд керується наступним.
Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до статті 139 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
Відповідно до ст. 12 ЦПК, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Враховуючи викладене, а також те, що за рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 26 вересня 2019 року залишеного в цій частині без змін постановою Луганського апеляційного суду від 16 червня 2020 року на користь ОСОБА_1 стягнуто моральну шкоду в розмірі 3 000 грн., суд приходить до висновку про необґрунтованість позовної вимоги щодо стягнення моральної шкодив розмірі - 10 000 грн. 00 коп.
Таким чином, загальна сума виплат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становить 112 293,75 грн.
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 122,92 грн. (112 293,75/137 902,56*1 379)
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 274 ЦПК України ст. 43 Конституції України, ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII (2148-08) від 19.10.73), ст.ст. 44, 116, 117 КЗпП України, абз. 3 п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, Законом України «Про судовий збір»,
В задоволенні інших вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Лисичанський міський суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.Ю. Луньова