УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року

м. Київ

справа № 2-768/11

провадження № 61-19260ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна»,

стягувач - Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк»,

боржник - ОСОБА_1 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 7 грудня 2020 року, ухвалених за наслідками вирішеннязаяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Росвен Інвест Україна» звернулося із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 3 лютого 2020 року про виправлення описки, заяву ТОВ «Росвен Інвест Україна» задоволено.

Замінено стягувача - Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Платинум Банк» на його правонаступника - ТОВ «Росвен Інвест Україна» у виконавчому листі Шевченківського районного суду міста Києва у справі

№ 2-768/11, виданому на примусове виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Платинум Банк» за договором про іпотечний кредит № 3.06050373 від 31 травня 2006 року суми заборгованості у розмірі 269 286,47 грн, судового збору у розмірі 1 596,30 грн, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 112,68 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 3 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 3 червня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 7 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року - без змін.

Не погоджуючись із ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року та постановою Київського апеляційного суду від 7 грудня 2020 року, ОСОБА_1 24 грудня 2020 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні заяви відмовити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 7 грудня 2020 року ОСОБА_1 вказуєнеправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що до заяви про заміну стягувача його правонаступником заявник додав копію договору про відступлення права вимоги, а також власні правовстановлюючі документи. Жодних інших документів не надано. Вказує, що ТОВ «Росвен Інвест Україна» не є фінансовою установою, а отже не може бути стороною договору про відступлення права вимоги, який фактично є договором факторингу. Крім того, вважає, що ТОВ «Росвен Інвест Україна» не надало доказів відкриття виконавчого провадження.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних ухвали і постанови вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для заміни стягувача у виконавчому листі.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2011 року з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Платинум Банк» стягнено заборгованість за договором про іпотечний кредит № 3.06050373 від 31 травня 2006 року у розмірі 269 286,47 грн, судовий збір у розмірі 1 596,30 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 112,68 грн.

Установлено, що Шевченківським районним судом міста Києва видано два виконавчих листа.

12 лютого 2019 року ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір про відступлення права вимоги № 346К, відповідно до умов якого ПАТ «Платинум Банк» відступило ТОВ «Росвен Інвест Україна», а ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі й за договором про іпотечний кредит № 3.06050373 від 31 травня 2006 року, укладеним ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 .

Як установлено судами попередніх інстанцій, про перехід від ПАТ «Платинум Банк» до ТОВ «Росвен Інвест Україна» права вимоги за договором № 3.06050373 від 31 травня 2006 року свідчить також Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, що є додатком № 1 до договору № 346К про відступлення прав вимоги від 12 лютого 2019 року.

Пунктом 2.2 договору про відступлення права вимоги передбачено, що новий кредитор набуває права кредитора з моменту здійснення розрахунків відповідно до розділу 4 цього договору, пунктом 4.1.1 якого визначено, що ціна договору в повному обсязі сплачена на момент укладення договору.

Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами відповідно до цього договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 3 181 313,38 грн без податку на додану вартість. Ціна договору сплачується новим кредитором банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором, відповідно до пункту 14 цього договору, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор (пункт 4 договору про відступлення права вимоги).

Апеляційним судом установлено, що заявником належним чином здійснено оплату за купівлю права вимоги за договором про відступлення права вимоги № 346К від 12 лютого 2019 року. Про вказане свідчить копія платіжного доручення № 70 від 12 лютого 2019 року та копія меморіального ордера № від 12 лютого 2019 року на суму 3 181 313,38 грн.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції, яким скасовано ухвалу суду першої інстанції, відповідає.

Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Продаж прав вимоги за кредитним договором має наслідком зміну кредитора у зобов`язаннях, що узгоджується з приписами статті 512 ЦК України. При цьому за приписами частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до частини першої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

Стаття 442 ЦПК України має імперативний характер, визначає правило - замінити сторону виконавчого провадження, при цьому, не лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин.

За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту

статей 512, 514 ЦК України та статті 442 ЦПК України.

Згідно із частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.

Передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги є правонаступництвом і такий правонаступник кредитора має право звертатись до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з наданням йому статусу сторони виконавчого провадження.

Процесуальне правонаступництво в розумінні зазначеної законодавчої норми допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від такої позиції, про що зазначила у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 803/1273/16 (провадження № 11-771ас18).

Крім того, заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2019 року у справі № 2-3627/09.

Ураховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення заяви ТОВ «Росвен Інвест Україна». Звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказаним спростовуються доводи заявника про неможливість заміни сторони виконавчого провадження у випадку невідкриття державним або приватним виконавцем виконавчого провадження.

Доводи заявника про те, що до заяви про заміну стягувача його правонаступником заявник додав копію договору про відступлення права вимоги, а також власні правовстановлюючі документи, а жодних інших документів не надав, відхиляються касаційним судом, оскільки спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами справи.

Твердження заявника про те, що ТОВ «Росвен Інвест Україна» не є фінансовою установою, а отже не може бути стороною договору про відступлення права вимоги, який фактично є договором факторингу, також відхиляються судом, оскільки питання правомірності договору про відступлення права вимоги не є предметом розгляду в межах даного провадження.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 7 грудня 2020 рокує необґрунтованою, додержання норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 7 грудня 2020 рокусуд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 7 грудня 2020 року, ухвалених за наслідками вирішеннязаяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук