Справа № 755/4684/21
Провадження № 2/755/2947/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне рішення)

"17" листопада 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарі - Кравченко А.С.

за участю - позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом, визнання припиненим права користування житлом та виселення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути їй, ОСОБА_1 , перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 ; визнати припиненим право користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.03.2006 між нею та ОСОБА_3 був укладений шлюб, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_5 , 2011 р.н. Від першого шлюбу ОСОБА_1 має сина ОСОБА_6 , 1999 р.н. Спірна квартира належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири від 14.09.2018, посвідченого нотаріально. Рішенням суду від 06.11.2020 шлюб між позивачем та відповідачем-1, ОСОБА_3 , розірваний, відтак припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем-1 права користування квартирою позивача. У квартирі зареєстровані та проживають: позивач, її діти, колишній чоловік ОСОБА_3 та його батько ОСОБА_4 . З останнім позивач не пов`язана та ніколи не була пов`язана спільним побутом. Позивач проживає з дітьми в одній кімнаті, а в іншій кімнаті проживають відповідачі, які також користуються кухнею, ванною кімнатою та коридором, при цьому за житлово-комунальні послуги не сплачують, а всі витрати по утриманню майна несе позивач. Кімната, де проживають відповідачі, перебуває в антисанітарному стані. Відповідач-1 зловживає алкогольними напоями, у стані сп`яніння вчиняє сварки та бійки, чіпляється до дітей, у серпні 2020 року викрав майно позивача, у зв`язку з чим вона звернулась з заявою до органів поліції та було розпочато кримінальне провадження. Відповідачі відмовляються добровільно залишити квартиру та продовжуються проживати у ній, хоча відповідач-2 має інше житло, придатне для проживання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.03.2021 відкрито провадження у цій цивільній справі у порядку загального позовного провадження, справа призначено до підготовчого судового засідання, сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

Відповідачі, кожен окремо, копію вказаної ухвали суду разом із копією позовної заяви та додатками до неї отримали 19.04.2021, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

18.05.2021 до суду надійшли клопотання представника позивача про витребування доказів та заява про виклик свідків.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.05.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті, якою також викликано для допиту свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також витребувано докази у Дніпровського УП ГУНП у м. Києві.

Відповідачі не використали своє право на подання відзиву. Інших заяв по суті справи від сторін не надійшло.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала заявлений позов, з підстав викладених у ньому, і просила повністю його задовольнити. Додатково пояснила, що спірна квартира є двокімнатною та одну з кімнат займають відповідачі, а в іншій позивач проживає з двома дітьми. Дочці виповнилося більше 10 років та відповідно до житлового законодавства їй необхідна окрема від брата кімната. Крім того, з огляду спосіб життя відповідача-1 та неадекватну поведінку відповідача-2, дівчинка відчуває страх та перебуває у стресі. Крім того, у судовому засіданні представник позивача заявила про відмову від допиту свідка ОСОБА_7 , про що подала відповідну заяву.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свого представника та просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що кімната, у якій вона проживає з дітьми, має площу 17,1 кв.м. Щодо садового будинку, який є іншим житлом придатним для проживання відповідачів, то це звичайний дім, у якому раніше проживав відповідач-2 з дружиною, а після її смерті переїхав жити до неї.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні показав, що позивач є його рідного матір`ю. Свідок разом з малолітньою сестрою та їх матір`ю проживають в одній кімнаті квартири, яка належить позивачу на праві приватної власності. В іншій кімнаті, в умовах антисанітарії, проживають відповідачі, які поводяться агресивно, вчиняють скандали, погрожують фізичною розправою, у тому числі, у присутності малолітньої дитини. ОСОБА_1 самостійно сплачує за житлово-комунальні послуги, відповідач-2 лише іноді частково приймав участь в їх оплаті.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, про причини своєї неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не подали.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів та за згодою сторони позивача ухвалити заочне рішення.

Вислухавши пояснення сторони позивача та покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд доходить наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.03.2006, який був розірваний заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.11.2020 по справі № 755/14350/20.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилася дочка ОСОБА_5 .

За договором купівлі-продажу від 14.09.2018, посвідченим Демчик В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстрованим у реєстрі за № 547, ОСОБА_1 набула право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до технічного паспорту вказана квартира, загальною площею 51,8 кв.м, житловою площею 29,0 кв.м, є двокімнатною. Житлова площа кімнати-1 складає 11,9 кв.м, а житлова площа кімнати-2 складає 17,1 кв.м.

Окрім позивача, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають її діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також - колишній чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи.

ОСОБА_1 несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг у належній їй квартирі, що підтверджується відповідними квитанціями.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Баришівським бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_4 на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.01.2009, виданого Семенівською сільською радою, належить садовий будинок АДРЕСА_2 .

Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Водночас, приписами ст. 47 Конституції України встановлено, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання.

Позивач, як на підставу для задоволення позову, посилається на те, що відповідачі більше не є членами її сім`ї, а отже втратили право на користування належним їй житлом. Окрім того, відповідачі не несуть витрат по утриманню житла та, на відміну від позивача, яка також має забезпечити житлом і своїх дітей, мають інше житло для проживання. Також, відповідачі не підтримують житлове приміщення у належному стані та внаслідок систематичного порушення ними правил співжиття, проживання для позивача та її дітей в одній квартирі з відповідачами стало неможливим.

Статтею 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За змістом ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

У відповідності до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник земельної ділянки має право вимагати припинення сервітуту, якщо він перешкоджає використанню цієї земельної ділянки за її цільовим призначенням. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. (ст. 406 ЦК України).

За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Частиною четвертою ст. 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Установивши, що сімейні відносини між позивачем та відповідачем-1 припинені, відтак відповідачі не належить до членів сім`ї власника житла, будь-яких домовленостей щодо подальшого проживання відповідачів, після припинення сімейних відносин, сторони не мали і правочинів щодо проживання у спірній квартирі не укладали, суд доходить висновку, що правові підстави для подальшого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у належній позивачу на праві приватної власності квартирі відсутні, а отже наявні підстави для усунення позивачу перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом припинення права відповідачів користування нею та їх виселення.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо порушення відповідачами її прав власника майна на здійснення користування належним житлом, знайшли своє підтвердження, суд доходить висновку про повне задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом, визнання припиненим права користування житлом та виселення.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 9, 109 Житлового кодексу Української РСР, ст.ст. 310-311, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 401-403, 405-406 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10, 76, 77-81, 89, 209, 210, 223, 247, 265, 280-283, 289, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -.

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) про усунення перешкод у здійсненні права користування житлом, визнання припиненим права користування житлом та виселення - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Припинити право користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 25.11.2021.

Суддя: