Справа № 592/8903/20
Провадження № 4-с/592/7/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі головуючого судді Хитрова Б.В., за участю секретаря судового засідання Подпрятова А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельниченка Костянтина Павловича,

встановив:

13.01.2021 року заявник звернувся до суду з даною скаргою, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.12.2020 року ОСОБА_1 було подано приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Мельниченку К.П.. для примусового виконання судовий наказ № 592/8903/20, виданий 03.09.2020 року Ковпаківським районним судом м. Суми про стягнення з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі станом на 22.07.2020 у сумі 115 376,87 грн. В подальшому ОСОБА_1 надійшло повідомлення приватного виконавця Мельниченка К.П. від 18.12.2020 року вих. № 1846 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 1 ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищує 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця. В обґрунтування своїх вимог стягувач посилається на п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до ст. 26 цього Закону. З урахуванням викладеного, при поданні стягувачем виконавчого документа на примусове виконання з дотриманням усіх вимог приватним виконавцем безпідставно повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, чим самим порушуються права стягувача на пред`явлення виконавчого документу на виконання і подальше виконання рішення суду. У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просить визнати неправомірними дії приватного виконавця Мельниченка К.П., а саме відмову у відкритті виконавчого провадження за судовим наказом Ковпаківського районного суду м. Суми № 592/8903/20, виданого 03.09.2020 року про стягнення з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі станом на 22.07.2020 у сумі 115 376,87 грн. та повернення виконавчого документу без виконання; зобов`язати приватного виконавця Мельниченка К.П. відкрити виконавче провадження за судовим наказом Ковпаківського районного суду м. Суми № 592/8903/20, виданого 03.09.2020 року про стягнення з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі станом на 22.07.2020 у сумі 115 376,87 грн.

Скаржник, повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання по розгляду скарги, в судове засідання не з`явився. Представник скаржника подав до суду клопотання про розгляд скарги за його відсутністю та відсутністю скаржника в якій вимоги скарги підтримав в повному обсязі.

Приватний виконавець Мельниченко К.П., повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання по розгляду скарги, у засідання не з`явився, надіслав до суду пояснення по суті скарги, у якому просив у задоволенні скарги відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що дана скарга є безпідставною та необґрунтованою. Дійсно, ним 18.12.2020 року було повернуто стягувачу ОСОБА_1 виконавчий документ № 592/8903/20, виданий 03.09.2020 року Ковпаківським районним судом м. Суми без прийняття до виконання, про що було стягувачу надіслано повідомлення вих. № 1846 від 18.12.2020 року. Вказане рішення прийняте ним на підставі п. 1. ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», за нормами якого приватний виконавець має право повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання, якщо на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищує 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця. Згідно відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження, на момент пред`явлення виконавчого документа на виконання, на примусовому виконанні у нього перебувало 34 виконавчих документа про стягнення заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, з загальної кількості 134 виконавчих документів, що перебувають на примусовому виконанні у приватного виконавця, що становить більше 25 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця Мельниченка К.П. В обґрунтування своїх дій виконавець зазначає, що у нього відсутні помічники та беручи до уваги необхідність дотримання встановлених пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» засад розумності строків здійснення виконавчого провадження, своєчасності та повноти заходів, спрямованих на забезпечення повного і своєчасного примусового виконання рішення та надання послуг належним чином, з метою недопущення порушення прав потенційного стягувача у виконавчому провадженні, він скористався наданим йому правом на повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, визначеним пунктом 1 частини 3 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, ним правомірно було повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання. Крім того, повернення виконавчого документа стягувачу жодним чином не порушує права стягувача, оскільки він не позбавлений можливості звернутися за виконанням до іншого приватного виконавця або до органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, дослідивши матеріали скарги, оцінивши наявні докази, прийшов до наступного.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст.449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Судом встановлено, що 03.09.2020 року Ковпаківським районним судом м. Суми стягувачу ОСОБА_1 видано судовий наказ № 592/8903/20 про стягнення з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі станом на 22.07.2020 у сумі 115376,87 грн.

Стягувач звернувся 18.12.2020 року з заявою про примусове виконання рішення суду до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельниченка Костянтина Павловича.

05.01.2021 року ОСОБА_1 отримав повідомлення приватного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 18.12.2020 року вих. № 1846, винесене приватним виконавцем на підставі п. 1 ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження».

Нормами Конституції України (ст.ст. 124, 129) та ЦПК України (ст. 18) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до ст. 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Згідно з п.1 ч. 1 ст. 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно п. 1. ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець має право повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання: якщо на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищує 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця.

При поверненні виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією частиною, приватний виконавець зобов`язаний письмово зазначити підстави повернення, право стягувача оскаржити рішення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, а також право стягувана подати виконавчий документ на виконання іншого приватного виконавця або до органу державної виконавчої служби.

У пункті 4 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 зазначено, що у разі наявності підстав, передбачених ч.3 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець має право повернути виконавчий документ без прийняття до виконання, про що зобов`язаний письмово повідомити стягувача із зазначенням підстави повернення та роз`яснити йому право оскаржити рішення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, а також право стягувача подати виконавчий документ на виконання іншого приватного виконавця або до органу державної виконавчої служби.

Згідно п. 5 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У своїй скарзі заявник посилається на те, що приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Мельниченком К.П. безпідставно було повернуто стягувачу без прийняття до виконання судовий наказ № 592/8903/20 виданий 03.09.2020 року на підставі п. 1. ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг перевищувало 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця, в той час, як стягувачем було дотримано вимог щодо подання заяви про примусове виконання рішення, у зв`язку з чим приватним виконавцем Мельниченком К.П. було порушено право стягувача на примусове виконання.

Аналізуючи зміст п. 1 ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» суд приходить до висновку, що вказані норми передбачають право приватного виконавця повернути стягувачу будь-який виконавчий документ без прийняття до виконання в разі, якщо на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищує 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця.

Так, з матеріалів, наданих суду приватним виконавцем Мельниченком К.П., вбачається, що на момент пред`явлення судового наказу № 592/8903/20 виданого 03.09.2020 року у останнього на виконанні перебувало 134 виконавчих документа, з яких 34 щодо стягнення заборгованості фізичних осіб з житлово-комунальних послуг. Тобто, кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищувала 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебували на виконанні у приватного виконавця. Вказане підтверджується інформацією з Автоматизованої системи виконавчого провадження за пошуковими запитами щодо загальної кількості виконавчих проваджень, що перебувають на виконанні у приватного виконавця та щодо виконавчих проваджень за категорією стягнення заборгованості з житлово-комунальних послуг за типом боржника «фізична особа», наданими приватним виконавцем Мельниченком К.П.

Разом з тим встановлено, що за інформацією з Автоматизованої системи виконавчого провадження наявні відкриті виконавчі провадження про стягнення з Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», ідентифікаційний код 05747991 у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), приватних виконавів виконавчого округу Сумської області Закорка В.В., Жованик Ю.А., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватних виконавців виконавчого округу м. Києва Корольова М.А., ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інших. За інформацією з Єдиного реєстру приватних виконавців, у виконавчому окрузі міста Києва здійснює свою діяльність 95 приватних виконавців, у виконавчому окрузі Сумської області 6 приватних виконавців.

На думку суду, скаржник дійшов помилкового висновку про те, що у разі відповідності виконавчого документа вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та при дотриманні вимог ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» щодо подання заяви виконавець зобов`язаний у будь-якому випадку прийняти виконавчий документ до примусового виконання.

Крім імперативних норм ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», якими визначено підстави для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, норми частини 3 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначають диспозитивні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу приватним виконавцем (право приватного виконавця).

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Право стягувача на примусове виконання рішення не порушено приватним виконавцем при прийнятті рішення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки приватний виконавець наділений правом для повернення виконавчого документа без виконання стягувачу у передбачених ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» випадках, а сам стягувач не позбавлений можливості пред`явити виконавчий документ до відповідного органу державної виконавчої служби або до іншого приватного виконавця в межах виконавчого округу, в якому знаходиться боржник та/або його майно.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги у зв`язку з її необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 259, 260, 261, 447, 451, 452 ЦПК України, суд

постановив:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельниченка Костянтина Павловича - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м. Суми. Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Б.В. Хитров