ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/762/21 Справа № 179/1581/19 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

за участю секретаря Мазур Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Магдалинівської селищної об`єднаної територіальної громади, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

16 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Магдалинівської селищної ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, третя особа - Головне управління Дергеокадастру у Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії. Позивач в позові посилається на те, що вона та її батько ОСОБА_2 тривалий час працювали в колгоспі «Комуніст», пізніше КДСП «Кільчень» Магдалинівського району Дніпропетровської області і були його членами. Позивач та її батько були внесені до списку доданого до Державного акту на право колективної власності на землю серії ДП від 13.01.1995 року, виданого КДСП «Кільчень», проте земельних часток (паїв) не отримали. На запит позивача, Головне управління Дергеокадастру у Дніпропетровській області відповіло, що повноваженнями щодо прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) наділені виключно сільські, міські, селищні ради, проте відповідач відмовляється приймати необхідні рішення, посилаючись на відсутність компетенції. У зв`язку із наведеним, позивач звернувся до суду та прохає: зобов`язати Магдалинівську селищну об`єднану територіальну громаду прийняти рішення про виділення позивачеві та її покійному батьку ОСОБА_2 земельних часток (паїв) із земель КДСП «Кільчень» Магдалинівського району Дніпропетровської області (а.с. а.с.2-3,111-113)

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2020 року, в якому ухвалою від 02 жовтня 2020 року виправлено описку, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Магдалинівської селищної об`єднаної територіальної громади, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено (а.с. а.с.136-139, 150).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.142-144).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивача внесено до списку доданого до Державного акту на право колективної власності на землю серії ДП від 13.01.1995 року, виданого КДСП «Кільчень» за № 399 (а. с. 7-10).

Батько позивача ОСОБА_2 внесений до списку доданого до Державного акту на право колективної власності на землю серії ДП від 13.01.1995 року, виданого КДСП «Кільчень» за № 92 (а. с. 11, 14-17).

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 23).

Позивач проживала разом та вела спільне господарство до дня смерті батька ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6).

Згідно листа ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 30.05.2019 року, позивач значиться в додатку 1 списку громадян членів КДСП за № 399, однак сертифікат на право на земельну частку (пай) не виготовлявся. Вирішити питання в межах компетенції ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) не вбачається можливим, оскільки відповідні рішення приймають сільські, міські, селищні ради (а. с. 13).

Листом Поливанівської сільської ради від 01.08.2019 року позивача повідомлено, що виділення земельних ділянок за межами села не входить до компетенції сільської ради. Землі за межами села відносяться до відомства обласного управління держгеокадастру (а. с. 20).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не передбачено діючим законодавством.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Так, Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) » визначено, що право на земельну частку (пай) мають:

колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку;

громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом;

громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай) .

У статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є:

-свідоцтво про право на спадщину;

-посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай);

-рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» встановлено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Отже, виходячи з наведених норм закону вбачається, що документом, який посвідчує право на земельну частку (пай), зокрема є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай) за життя отримав батько позивача, вказане право успадковується виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України та ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Статтею 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом за захистом, позивач прохає зобов`язати Магдалинівську селищну об`єднану територіальну громаду прийняти рішення про виділення позивачеві та її покійному батьку ОСОБА_2 земельних часток (паїв) із земель КДСП «Кільчень» Магдалинівського району Дніпропетровської області.

Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами, встановленими частинами 1, 3 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 5 ЦПК визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту порушеного права встановлено частиною 2 статті 16 ЦК, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено.

При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦК у поєднання з частиною 2 статті 5 ЦПК.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неналежність обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, оскільки вимоги про зобов`язання прийняти рішення про виділення земельних часток (паїв) із земель КДСП «Кільчень» Магдалинівського району Дніпропетровської області, не входять до кола способів захисту порушеного права, передбаченим діючим законодавством, в розумінні вимог ст. 16 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта на те, що висновок суду про обрання позивачем неналежного способу захисту відповідно до ст. 16 ЦК України є необґрунтованим, колегія суддів до уваги не приймає, так як вони є безпідставними і спростовуються вказаними висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: