КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/539/2021 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що починаючи з червня 1999 року вона та відповідач проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільний побут, господарство та бюджет, розділяли сімейні обов`язки та піклувалися один про одного як родина. У подальшому вони зареєстрували свій шлюб офіційно.

Разом з цим, офіційне підтвердження факту перебування у фактичних шлюбних відносин з червня 1999 по час укладання шлюбу, 18 серпня 2005 року, безпосередньо впливає на її права та інтереси, оскільки за час перебування у фактичних шлюбних стосунках із відповідачем ними було набуто у власність нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка підлягає поділу як спільне майно подружжя. Однак відповідач її права не визнає, на пропозицію розділити майно по договору відмовляється.

На підставі викладеного у позові просила суд першої інстанції: 1) встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 з червня 1999 року; 2) визнати квартиру загальною площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності; 3) поділити спільне майно подружжя наступним чином:

- визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири загальною площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири загальною площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по 17 серпня 2005 року.

Визнано квартиру загальною площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що не погоджується із висновком суду першої інстанції, що квартира №94 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому підлягає поділу, оскільки на дату ухвалення цього рішення є власністю АТ «Альфа- Банк».

На підтвердження вказаної обставини банк зазначає, що 06.11.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 (було укладено Кредитний договір №800002599, надалі за текстом - «Кредитний договір»), відповідно до якого Банк надав ОСОБА_2 , як позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у межах максимального ліміту заборгованості розмірі 648000,00 зі сплатою 12,50 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості - до 06.11.2017 року (надалі за текстом - «Кредит») на умовах, визначених Договором кредиту.

Відповідно до п.2.4 Кредитного договору мета наданого позичальнику кредиту - на поточні (споживчі) потреби ОСОБА_2 .

В забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за Кредитним договором між ОСОБА_2 та Банком 06.11.2007 року було укладено Іпотечний договір №8, останній посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №3-5714, (надалі за текстом - «Іпотечний договір»).

Відповідно до п.1.1. Іпотечного договору ОСОБА_2 , як іпотекодавець та як власник майна, передав в іпотеку Банка шестикімнатну квартиру №94 .

Згідно п. 7.1. Кредитного договору ОСОБА_2 зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом частинами у терміни, що визначені Додатком №1 до цього Кредитного договору.

ОСОБА_2 допустив невиконання своїх зобов`язань по Кредитному договору.

У зв`язку з неналежним виконання ОСОБА_2 умов Кредитного договору AT «Альфа-Банк», як правонаступник прав та обов`язків ЗАТ «Альфа-Банк» направляв боржнику письмове повідомлення про усунення порушень за Кредитним договором.

Оскільки ОСОБА_2 в установлений термін не усунув порушення за Кредитним договором, тому АТ «Альфа-Банк», відповідно до умов п.6.3.1. Іпотечного договору, звернув стягнення на Квартиру №94 та в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV, надалі по тексту - «Закон №1952» 31.01.2019 року звернувся до Державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» м. Київ Урупи Андрія Федоровича із заявою та пакетом документів щодо реєстрації права власності на спірне Домоволодіння та на Земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону №1952 державний реєстратор Урупа А.Ф. 05.02.2019 року прийняв рішення про реєстрацію за АТ «Альфа-Банк» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на Квартиру № 94 , індексний номер: 45364539 від 13 вересня 2018 року.

В підтвердження реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на Квартиру №94 надаємо копію Витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 155057420 від 05.02.2019 року.

Окрім того, банк звертає увагу на те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати ОСОБА_2 заборгованості за Кредитним договором.

Як позивач так і відповідач по справі, здійснюючи поділ майна АТ «Альфа-Банк», діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно АТ «Альфа-Банк», як кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на цю квартиру по Ѕ за кожним з подружжя та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ОСОБА_1 в поданому відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що апелянт не вказує, чим саме і яке належне йому право при цьому було порушено, яку норму права було порушено або неправильно застосовано судом.

Окрім того зазначає, що справа розглядається судом з травня 2016 року, про наявність судового спору АТ «Альфа Банк» було відомо ще з 2016 року, коли судом було залучено його в якості третьої особи без самостійних вимог. З 2016 року АТ «Альфа банк» не заперечувало своєї участі як третьої особи, не надавало будь-яких документів чи заяв щодо наявності в нього будь-яких вимог на предмет спору в рамках справи №760/10244/16-ц. В заявлених позовних вимогах ніяких претензій та вимог з боку позивача до третьої особи також не було.

Щодо твердження апелянта про те, що квартира №94 не може бути спільною власністю подружжя ОСОБА_4 , оскільки на дату ухвалення цього рішення є власністю АТ «Альфа Банк», зазначене не відповідає дійсності, оскільки зДержавного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 дізналася, що 31.01.2019 було проведено реєстраційну дію та зареєстровано право приватної власності за АТ «Альфа-Банк» (запис про право власності №30142947 від 31.01.2019). З огляду на наявність порушень з боку Банку, які призводять до позбавлення ОСОБА_1 як співвласника майна права власності на нього, нею негайно 22.02.2019 було подано відповідний позов до Солом`янського райсуду м. Києва про скасування державної реєстрації, визнання іпотеки недійсною, справа наразі розглядається судом під головуванням судді Букіної О.М. за №760/5536/19 (провадження у справі зупинено до розгляду пов`язаної справи №760/10244/16-ц відповідно до ухвали Солом`янського райсуду від 13.09.2019).

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №227821910 від 12.10.2020 вже 31.05.2019 АТ «Альфа Банк» відмовилося від права власності, і відповідно 31.05.2019 про це зроблено запис в реєстрі 30142947 в якому зазначено, що право власності АТ «Альфа Банк» на квартиру АДРЕСА_3 припинено.

Тобто не тільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення у справі №760/10244/16-ц, а навіть на момент призначеного на 13.09.2019першого судового засідання у справі №760/536/19, АТ «Альфа Банк» вже відмовилося від нібито належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_3 . Тобто існування обставини, на яку посилається апелянт як на основний аргумент своєї апеляційної скарги, вже не було. А відтак, ніякого значення для вирішення справи №760/10244/16-ц по суті ця обставина не має, а апелянт навмисно вводить суд в оману та перекручує інформацію та дійсні обставини справи.

Крім того в апеляційній скарзі апелянт посилається на нібито недобросовісність сторін у справі при поділі майна подружжя, при цьому не наводить жодного доказу та аргументу на підтвердження цього твердження. В той самий час апелянт сам вказує, що позивач та відповідач не порушують жодних імперативних норм права.

Звернення до суду з відповідним позовом є метою захисту права позивача та прав неповнолітніх дітей сторін у справі, які не мають іншого житла.

На підставі викладеного у відзиві просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу банку без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Усі обставини справи, які мали значення для вирішення спору між позивачем та відповідачем по суті, були встановлені судом належним чином. Щодо аргументу апелянта про те, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції квартира АДРЕСА_3 , належала йому, то зазначене не відповідає дійсності та лише вводить суд в оману.

На підставі викладеного у відзиві просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні представник АТ «Альфа-Банк» підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Павликівський В.І. проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_3 була придбана на ім`я відповідача за договором купівлі-продажу від 11.11.2003.

Відповідно до договору оренди квартири від 01.06.1999, наданою на адвокатський запит представнику позивача від колишнього роботодавця відповідача вбачається, що вказаний договір був укладений відповідачем на своє ім`я щодо оренди квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до п. 1.3 вказаного договору орендодавець погодив проживання на площі предмету оренди також дитини відповідача від першого шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в якості дружини орендаря.

У вказаній квартирі позивачка проживала з відповідачем до липня 2001 року. В подальшому позивач та відповідач спільно орендували до 08.02.2005 чотирикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

Також з матеріалів справи встановлено, що за час проживання за цією адресою відносно позивача та відповідача було вчинено кримінальне правопорушення, тобто крадіжку особистого майна, речей та грошових коштів.

Вказане обставина підтверджується відповідями Солом`янського управління поліції ГУНП України вих. №147а/з/125/55/02-16 від 15.06.2016, №489 а/з/125/55-2019 від 25.11.2019.

Крім того, обставини щодо спільного проживання позивача та відповідача як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу за період з червня 1999 і до реєстрації їх шлюбу також підтверджені показами допитаних у суді свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Також сторони разом відпочивали, що підтверджується копією туристичного ваучеру на проживання в готелі в м. Лімассол на Кіпрі в 2004 році, наданою позивачкою., копіями квитанцій №4199 від 30.07.2004 та рахунку-фактури №СС-001881 від 30.07.2004, квитанції №4891 від 13.10.2004 та рахунку-фактури №СС-002826 від 13.10.2004, накладної №04/109995БН від 06.09.2004, договору-заказу №1705 від 08.10.2004, разом з рахунками на оплату та чеками, договору №24 від 19.11.2004, договору - заказу №733 від 08.10.2004, що підтверджує факт спільного проживання та ведення господарства позивачкою та відповідачем як подружжя.

Таким чином, оцінюючи наявні у справі докази, суд першої інстанції вважав встановленим, що сторони з 01.06.1999 по 17.08.2005 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, а відтак, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю доведені позивачем.

11 листопада 2003 року за договором купівлі-продажу відповідач на своє ім`я придбав спірну квартиру АДРЕСА_3 , яка в подальшому, відповідно до Свідоцтва про право власності, що видано Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.07.2007 була зареєстрована на ім`я відповідача 26.07.2007 за реєстровим № 43776, тобто після реєстрації шлюбу між сторонами.

Аналізуючи матеріали справи та відповідність їх нормам матеріального права, суд першої інстанції вважав доведеними вимоги позивачки про те, що у період їхнього проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відповідачем було придбано майно, яке є їх спільною сумісною власністю, а саме: спірна квартира загальною площею 210,30 кв.м. та житловою площею 129,40 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Також суд виходив з того, що у придбанні нерухомого майна позивачка приймала участь своєю працею, внеском в спільний бюджет, оскільки частина коштів у розмірі 70 тис.дол США, що в еквіваленті становила 373000,00 грн. були отримані у борг позивачкою за договором позики, укладеного 14.10.2003 з ОСОБА_11 .

Як вбачається зі змісту вказаної вище боргової розписки, кошти бралися у борг ОСОБА_12 , тобто позивачкою у ОСОБА_11 для придбання квартири в будинку по АДРЕСА_6 строком на 1 рік(на даний час вулиця Амосова).

Також позивачкою та відповідачем визнано в суді, що отримані у борг кошти від ОСОБА_11 поверталися позивачкою спільно з відповідачем, тобто за рахунок спільних заощаджень, як подружжям.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не ґрунтуються на доказах, які містяться в матеріалах справи.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Задовольняючи позов в частині визнання спірної квартири спільним сумісним майном, суд першої інстанції виходив з того, що наданими позивачкою доказами підтверджуються її позовні вимоги в частині визнання права спільної сумісної власності на квартиру. Крім того, суд послався на те, що відповідач позов визнав.

Разом із тим, відповідно до статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суд першої інстанції задовольнив позов виходячи як із визнання позову відповідачем, так і на підставі досліджених судом доказів.

Однак колегія суддів не погоджується із судом в тому, що докази надані позивачкою доводять, що спірна квартира була набута сторонами внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка на час набуття квартири не працювала, особистих доходів не мала, що виключає таку умову як спільна праці осіб, що проживають разом. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що норми Цивільного кодексу УРСР, а також закону України «Про власність» обов`язковою умовою набуття права спільної сумісної власності передбачає саме набуття трудових доходів. За таких обставин проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу не дає підстав для визнання набутого однією із них нерухомого майна під час такого проживання спільною сумісною власністю. Необхідно встановити додержання умови щодо спільної праці цих осіб, набуття доходів і витрачення цих доходів для придбання майна.

Суд встановив, що позивачка 14 жовтня 2003 року взяла в борг у ОСОБА_11 70000 доларів США для придбання квартири строком на один рік і в подальшому сторони спільно повертали цей борг. При цьому суд вважав, що ця обставини доводить, що квартира була куплена за спільні кошти сторін. Однак такі висновки суду є помилковими, оскільки відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про власність» саме праця громадян є основою створення i примноження їх власності. А тому в пункті 1 стаття 17 Закону України «Про власність» йдеться про набуття майна саме спільною працею, а не внаслідок інших юридичних підстав. Крім того, наявність (збереження) розписки, яка була надана ще в 2003 році і боргові зобов`язання по якій виконані в 2004 році, мали б викликати у суду обґрунтовані сумніви в її достовірності. При цьому необхідно врахувати і той факт, що між сторонами фактично відсутній спір щодо квартири, оскільки відповідач позов визнав, підтвердив всі обставини, на які позивачка посилалась в позові.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності та поділ майна подружжя, так і в частині встановленні факту проживання однією сім`єю, хоча в цій частині рішення суду апелянтом не оскаржувалось виходячи з такого.

Відповідно до ч.1,2,4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, суд апеляційної інстанції виходить за межі доводів та вимог апеляційної скарги.

За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження.

Так, відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що встановлення певних фактів має на меті підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи, або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Позивачкою вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю висунута з певною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна, набутого сторонами у період спільного проживання як такого, що є спільним майном сторін.

Оскільки позовні вимоги про визнання права власності на майно не підлягають до задоволення, відповідно відсутня правова мета для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки не встановлено тих прав, свобод та інтересів позивачки, у зв`язку з вимогою про охорону яких вона звернулась до суду.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.

Факти неюридичного характеру не підлягають встановленню судом як у позовному, так і непозовному провадженні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Принцип ефективності закріплений і у діючому ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про встановлення факту спільного проживання сторін є можливим та доцільним у випадку вирішення спору з приводу визнання спірного нерухомого майна спільним сумісним майном, однак оскільки не підлягають задоволенню майнові вимоги, відсутні підстави для задоволення позову у частині встановлення юридичного факту.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 369/5481/16-ц (провадження № 61-10372св18).

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення позову і в частині встановлення юридичного факту, оскільки відмовлено в задоволенні позовних вимог на захист тих порушених відповідачем прав, для реалізації яких позивачці необхідно було встановити юридичний факт.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 16 червня 2020 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності та поділ спільного майна подружжя відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 січня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: