Номер провадження: 22-ц/813/1934/21
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М .

суддів: Громіка Р.Д., Дрішлюка І.А.,

в порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 липня 2020 року по цивільній справі за позовною заявою Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» до ОСОБА_1 , про відшкодування шкоди заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

19 жовтня 2018 року адвокат Широкобород Сергій Миколайович в інтересах Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що наказом Міністерства оборони України №35-ДП від 31 грудня 2015 року ОСОБА_1 був призначений на посаду тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», тобто керівником підприємства. Наказом т.в.о. директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» Короткого Т.С. (по особовому складу) №15 від 15 лютого 2016 року «Про звільнення з роботи» було звільнено ОСОБА_2 , начальника відділу по використанню основних фондів за п. 3 ст. 40 КЗпП України (за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором). Відповідно до п. 6.4 Статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд» заступники керівника підприємства, керівники та спеціалісти підрозділів апарату управління, структурних підрозділів підприємства призначаються на посаду і звільняються з посади керівником підприємства. 15 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ДП МОУ «Південьвійськбуд» про визнання протиправними наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, зазначивши в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору (на стороні відповідача): тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» Короткого Т.С..

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у цивільній справі №522/4510/16-ц від 22 лютого 2018 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ т.в.о. директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» Короткого Т.С. від 08.02.2016р. №16 «Про покарання ОСОБА_2 », визнано протиправним та скасовано наказ т.в.о. директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» Короткого Т.С. від 15.02.2016р. №15 (по особовому складу) «Про звільнення з роботи», згідно з яким звільнено за п. 3 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_2 , начальника відділу по використанню основних фондів з 17 лютого 2016 року. Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника відділу по використанню основних фондів Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд». Стягнуто з ДП МОУ «Південьвійськбуд» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 лютого 2016 року до 04 грудня 2017 року у розмірі 60 404 грн. 10 коп.. Стягнуто ДП МОУ «Південьвійськбуд» на користь ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. та судові витрати, а саме, витрати на правничу допомогу у сумі 23 680 грн. 00 коп.. Стягнуто з ДП МОУ «Південьвійськбуд» на користь держави судовий збір в розмірі 3 524 гривень, що загалом складає 88 608, 10 грн.. Визначено порядок виконання рішення суду, допустивши негайне його виконання в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника відділу по використанню основних фондів ДП МОУ «Південьвійськбуд», а також в частині стягнення з ДП МОУ «Південьвійськбуд» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 60 404 грн. 10 коп.. Загальна сума понесених виплат ДП МОУ «Південьвійськбуд» внаслідок прийняття протиправних наказів ОСОБА_1 склала 95400,91 грн.. Представник позивача зазначає, що ДП МО України «Південьвійськбуд» засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України, а відповідно кошти, які були виплачені у рахунок виконання рішення Приморського суду м. Одеси у цивільній справі № 522/4510/16-ц від 22 лютого 2018 року, є державними коштами, а тому не покриття шкоди заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою ОСОБА_2 часу вимушеного прогулу порушує не тільки права та інтереси позивача, а і держави в цілому, тому представник позивача звернувся до суду з відповідною позовною заявою.

Посилаючись на ці обставини, представник позивача просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ДП МОУ «Південьвійськбуд» відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 95 400, 91 грн. та судові витрати по справі.

01 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_1 надав відзив на позов, в якому зазначив, що він заперечує проти позову у зв`язку з тим, що він був призначений Міністерством оборони України наказом №35-ДП від 31 грудня 2015 року на посаду тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП МО України «Південьвійськбуд». Дійсно, наказом т.в.о. директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» Короткого Т.С. від 15 лютого 2016 року №15 (по особовому складу) було звільнено ОСОБА_2 за п. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки з боку начальника відділу кадрів було надано рапорти та пояснювальні записки, які підтверджували факт, того що ОСОБА_2 було допущено дисциплінарний проступок, тому, на його думку, в його діях відсутня пряма дійсна шкода. Приймаючи вказані накази він не бажав настання наслідків, які сталися, що свідчить про відсутність його вини. Згідно до ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. У зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України, то, на його думку, у задоволенні позову слід відмовити.

В судовому засіданні адвокат Широкобород С.М. в інтересах ДП МОУ «Південьвійськбуд» позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Лук`янова А.О., в судовому засіданні заперечували проти позову з підстав викладених в судовому засіданні та письмових дебатах та зазначали, що позивачем не надано копію наказу, яким ОСОБА_1 призначено т.в.о. директора ДП МОУ «Південьвійськбуд», а відтак він не є посадовою особою, яка має нести повну матеріальну відповідальність за причинені збитки.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 06 липня 2020 року позов Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» до ОСОБА_1 , про відшкодування шкоди заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ДП МОУ «Південьвійськбуд» відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу у розмірі 95 400, 91 гривень та витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 643,00 грн..

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року в справі № 753/17720/18 (провадження № 61-17201св19) зроблено висновок, що «приписи частини першої статті 369 ЦПК України щодо письмового провадження за наявними у справі матеріалами можуть бути застосовані судами апеляційної інстанції лише у випадку, якщо позивачем заявлені виключно вимоги майнового характеру і розмір ціни позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Якщо ж у справі наяві вимоги немайнового характеру, то розгляд такої справи у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи».

Оскільки у даній справі заявлено тільки вимоги майнового характеру, ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року, апеляційну скаргу на судове рішення апеляційний суд розглядає без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 25 січня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 43 Конституції України проголошено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього ( стаття 4 КЗпП України).

Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладені на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України).

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (частина 1 статті 130 КЗпП України).

У частині другій статті 130 КЗпП України визначено, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами (частина перша статті 135-3 КЗпП України).

Суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений (частина перша статті 137 КЗпП України).

Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 8 частини 1 статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Стаття 237 КЗпП України передбачає, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ДП МОУ «Південьвійськбуд» (по особовому складу) №1 від 13.01.2016р. ОСОБА_1 приступив до тимчасового виконання обов`язків директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» з 13.01.2016р. на підставі наказу МО України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 31 грудня 2015 року №36-ДП (а.с. 121).

Наказом т.в.о. директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» Короткого Т.С. від 15 лютого 2016 року №15 (по особовому складу) було звільнено з посади ОСОБА_2 за п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 34).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у цивільній справі №522/4510/16-ц від 22 лютого 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував наказ т.в.о. директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» Короткого Т.С. від 08.02.2016р. №16 «Про покарання ОСОБА_2 », визнав протиправним та скасував наказ т.в.о. директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» Короткого Т.С. від 15.02.2016р. №15 (по особовому складу) «Про звільнення з роботи», згідно з яким звільнено за п. 3 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_2 , начальника відділу по використанню основних фондів з 17.02.2016р.. Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника відділу по використанню основних фондів Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд», стягнуто з ДП МОУ «Південьвійськбуд» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 лютого 2016 року до 04 грудня 2017 року у розмірі 60 404 гри. 10 коп., компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 000 грн., витрати на правничу допомогу у сумі 23 680 грн. 00 коп. та на користь держави судовий збір в розмірі 3 524 гривень, що загалом складає 88 608, 10 грн. Суд визначив порядок виконання рішення суду, допустивши негайне його виконання в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника відділу по використанню основних фондів Державного Підприємства Міністерства Оборони України «Південьвійськбуд», а також в частині стягнення з ДП МОУ «Південьвійськбуд» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 60 404 грн. 10 коп. (а.с. 8-17).

Як вбачається з п. 6.4 Статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд», заступники керівника підприємства, керівники та спеціалісти підрозділів апарату управління, структурних підрозділів підприємства призначаються на посаду і звільняються з посади керівником підприємства (а.с. 35-50).

Згідно із постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №55983082 від 14.03.2018р., було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №522/4510/16-ц, виданого 06.03.2018р. про поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника відділу (а.с. 27).

Відповідно до постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 27.03.2018р. ВП №55983082, з ДП МОУ «Південьвійськбуд» було стягнуто витрати з проведення виконавчих дій у сумі 100,00 грн. (а.с. 28).

Згідно із постанови про стягнення виконавчого збору від 27.03.2018р. ВП №55983082, з ДП МОУ «Південьвійськбуд» було стягнуто виконавчий збір у розмірі 14 892,00 грн. (а.с. 29).

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №55982901 від 14.03.2018р., було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №522/4510/16-ц, виданого 06.03.2018р., про стягнення коштів у розмірі 60 404,10 грн. (а.с. 30).

Згідно із постанови про арешт коштів боржника ВП №55982901 від 27.03.2018р., було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках ДП МОУ «Південьвійськбуд» (а.с. 31).

Відповідно до постанови про стягнення виконавчого збору ВП №55982901 від 27.03.2018р., з ДП МОУ «Південьвійськбуд» було стягнуто виконавчий збір у розмірі 6 040,41 грн. (а.с. 32).

Згідно із постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №55982901 від 27.03.2018р., з ДП МОУ «Південьвійськбуд» було стягнуто витрати на проведення виконавчих дій у сумі 100,00 грн. (а.с. 33).

Відповідно до платіжних доручень №58 від 28.03.2018р., №61 від 28.03.2018р., №64 від 28.03.2018р. та №224 від 09.07.2018р., №225 від 09.07.2018р., №226 від 09.07.2018р., №200 від 21.06.2018р. вбачається, що ДП МОУ «Південьвійськбуд» сплатило на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 61 404,10 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 23 680,00 грн., також ДП МОУ «Південьвійськбуд» сплатило на користь Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ виконавчий збір у загальному розмірі 10 616,81 грн. (а.с.1821).

Загальна сума понесених виплат ДП МО України «Південьвійськбуд» внаслідок прийняття протиправних наказів ОСОБА_1 склала 95 400,91 грн.. що підтверджується довідкою головного бухгалтера МОУ ДП «Південьвійськбуд» від 08 серпня 2018 року (а.с. 22).

Відповідно до наказу т.в.о. директора МОУ ДП «Південьвійськбуд» (по особовому складу) №24 о/с від 22 березня 2016 року ОСОБА_1 увільнився від тимчасового виконання обов`язків директора МОУ ДП «Південьвійськбуд» на підставі наказу МО України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 03 березня 2016 року 3 6-ДП (а.с. 120).

Про тимчасове виконання обов`язків директора МОУ ДП «Південьвійськбуд» зазначається в рішенні Приморського районного суду м. Одеси у цивільній справі №522/4510/16-ц від 22 лютого 2018 року, що має приюдиційне значення по справі для суду.

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу на службову особу, відповідача ОСОБА_3 має бути покладено повна матеріальна відповідальність, оскільки ним було допущено порушення закону при звільненні цього працівника.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції будь-яких безспірних доказів на підтвердження підстав позову, а саме, наявність винних дій відповідача ОСОБА_1 при звільненні працівника та виконанні судового рішення, та не доведений розмір прямої дійсної шкоди, завданої підприємству.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №522/4619/16-ц (провадження №14-634цс18) зроблено висновок, що «стаття 132 КЗпП передбачає матеріальну відповідальність у межах середнього місячного заробітку і не містить випадків повної матеріальної відповідальності. Вичерпний перелік випадків повної матеріальної відповідальності передбачений статтею 134 КЗпП. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП). Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина, виражена у формі умислу або необережності».

Згідно із пунктів 6.1 та 6.1.3 Статуту ДП МОУ «Південьвійськбуд», орган правління майном (у даному випадку, Міністерство оборони України) відповідно до покладених на нього повноважень призначає та звільнює керівника підприємства. Призначення керівника підприємства здійснюється з укладанням з ним контракту відповідно до чинного законодавства.

Однак, в матеріалах справи відсутній наказ Міністерства оборони (по особовому складу керівників державних підприємств) від 31 грудня 2015 року №36-ДП про призначення відповідача ОСОБА_1 т.в.о. директора ДП МОУ «Південьвійськбуд» та з ним не був укладений контракт, який визначає права та обов`язки керівника підприємства, а також підстави притягнення його до матеріальної відповідальності.

Як зазначалось у висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18), «у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача»

Апеляційним судом встановлено, що під час розгляду справи позивачем не надано суду ніяких належних та допустимих доказів для підтвердження підстав позову, а саме, те, що відповідач ОСОБА_1 назначений на посаду керівника підприємству у встановленому законом порядку й, у даному випадку, є посадовою особою, на яку може бути покладена матеріальна відповідальність, не доведено факту виявлення ним порушення відповідачем покладених на нього трудових обов`язків та наявність винних дій з боку відповідача ОСОБА_1 при звільненні працівника та виконанні судового рішення, а також не доведений розмір прямої дійсної шкоди, завданої підприємству з урахування того, що відповідач звільнився з роботи 22 березня 2016 року, а виконання судового рішення проводилась у 2018 році.

Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, наступне, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої Палата Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку законних підстав для притягнення відповідача ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності за звільнення працівника з посади немає

Тому, вимоги позивача є незаконними та не обґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статті 130, 134, 135-3, 137, 138 КЗпП України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення відмову у задоволені позову.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 поніс та документально підтвердив судові витрати по сплаті судового збору та при подачі апеляційної скарги в сумі 2 643,00 грн. (а.с. 154), тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з ДП МОУ «Піденьвійськбуд» на користь відповідача слід присудити витрати по сплаті судового збору в сумі 2 643,00 грн..

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складів колегії суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 липня 2020 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» до ОСОБА_1 , про відшкодування шкоди заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу залишити без задоволення.

Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» (, адреса: 65058, м. Одеса, вул. Армійська, буд. 18, р/р НОМЕР_1 в ПАТ «Банк Альянс», МФО 300119) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 2 643,00 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 25 січня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік