Єдиний унікальний номер 219/1196/20
Номер провадження 22-ц/804/35/21
Єдиний унікальний номер 219/1196/20 Головуючий у 1 інстанції Фролова Н.М.
Номер провадження 22-ц/804/35/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/1196/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за період затримки розрахунку, з апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2020 року ухваленого у складі судді Фролової Н.М., -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» на свою користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку, а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що у період з 22.10.2013 року по 21.10.2019 року він перебув у трудових відносинах з відповідачем. 21.10.2019 року він був звільнений за власним бажанням, згідно ч.3 ст.38 КЗПП України у зв`язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю, вимог колективного договору та трудового договору. Однак в день звільнення відповідач не повідомив його про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпП України, у зв`язку з чим відповідач також повинен виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У заяві від 14.04.2020 року, яку позивач надав на усунення недоліків, міститься посилання зокрема на Рішення Конституційного Суду України №8-рп/2013 від 15.10.2013 року, згідно якого в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Крім того, в заяві позивач на підставі наданих відповідачем письмових доказів провів розрахунок вихідної допомоги, виходячи із середнього заробітку за серпень, вересень 2019 року помноженої на три місяці, всього сума вихідної допомоги становить 23450,22 грн., а також проведено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку шляхом множення середнього заробітку за серпень - вересень 2019 року на 6 місяців, всього сума становить 46900,44 грн.

14.05.2020 року позивачем уточнено позовну заяву, в якій зокрема, здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, шляхом множення середнього заробітку за серпень-вересень 2019 року на 7 місяців, всього сума середнього заробітку становить 54717,18 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 18779 грн. 30 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74635 грн. 60 коп., судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не застосував строки позовної давності до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року зазначено: «як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 був звільнений 21.10.2019р. остаточний розрахунок із ним проведений в день звільнення. Тобто про невиплату вихідної допомоги позивачу стало відомо в день звільнення, (зазначене підтверджено позивачем в позовній заяві, а також озвучено під запис в судовому засіданні).

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З урахуванням приписів ч.1 ст.233 КЗпП тримісячний строк позовної давності сплив 21.01.2020р. Отже позивачем пропущений строк позовної давності.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 ЗУ «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Крім того, на підставі статті 2 ЗУ «Про оплату праці», структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 р. №5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 р. за №114/8713 (далі - Інструкція №114/8713), розробленої відповідно до ЗУ від 17.09.1992 р. №2614-ХІІ «Про державну статистику» та ЗУ «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до п.1.3 Інструкції №114/8713, для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі З Інструкції №114/8713, згідно з п.3.8, 3.9 якого до них відносяться суми, вихідної допомоги при припиненні трудового договору та суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічні правові висновки закріплено рішенням ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05.10.2011 року №6-29608св11.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за своєю правовою природою, не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто ні вихідна допомога ні середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входять до структури заробітної плати.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі № 910/4518/16 (пункт 34), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 60), від 18.03.2020р. по справі №711/4010/13-ц (пункт 53), а також у постанові Верховного суду України від 24.06.2015 року у справі №6-116цс15.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер.

Відповідно до п.4 Постанови КМУ від 8.02.1995р. №100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога).

Кодекс законів про працю також не пов`язує вихідну допомогу при звільненні з оплатою праці. Зокрема норма, що регулює вихідну допомогу розміщена в главі 3 «Трудовий договір», хоча кодекс має окремий розділ щодо оплати праці - глава 7 «Оплата праці», яка містить визначення заробітної плати аналогічне визначенню, що міститься у ЗУ «Про оплату праці».

Із роз`яснень, наведених у листі ДПАУ від 09.03.2011 р. № 4628/6/17-0715, можна зробити висновок, що для цілей обкладення податком на доходи фізичних осіб вихідна допомога не є заробітною платою. Вихідна допомога належить до складу загального оподатковуваного доходу на підставі п.п. 164.2.18 ПКУ, тоді як доходи у вигляді зарплати включаються до складу загального оподатковуваного доходу на підставі п.п. 164.2.1 ПКУ.

Зазначають, що судом першої інстанції на вимогу відповідача було залишено позовну заяву без руху, оскільки позивачем не було сплачено судовий збір в частині вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, (ухвала суду від 26.03.2020р.)

Посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі №910/4518/16 суд першої інстанції підтвердив, що середній заробіток не входить до структури заробітної плати, а отже для звернення до суду з вимогами стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з моменту фактичного розрахунку.

Вважають рішення в частині задоволених вимог про стягнення вихідної допомоги у розмірі 18779,30 гри. та середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 74 635,60 грн. є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності.

В наданому письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що суд першої інстанції прийняв законне рішення, яке повинно бути залишено апеляційним судом без змін, а апеляційна скарга відповідача повинна бути залишена без задоволення.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду 25.11.2020р. підтримав доводи апеляційної скарги просив її задовольнити. В судове засідання 27.01.21р. не з`явилися, про час та місце розгляду справи у вказаний день відповідач був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем з 22.10.2013р., де працював на посаді електромонтера по ремонту та обслуговуванню електроустаткування, зайнятий на гарячих цехах (т.1 а.с.6, 7).

21.10.2019р. позивач звернувся до Генерального директора із заявою про звільнення його з 21.10.2019р. за власним бажанням, згідно ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору (заборгованості по заробітній платі з травня 2019 року по вересень 2019р.) з виплатою вихідної допомоги в розмірі встановленої трудовим (колективним) договором, на виконання ст.44 КЗпП України (т.1 а.с.8).

21.10.2019р. ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням, згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці (т.1 а.с.6, 7), наказом №154-к/тр-зв від 21.10.2019р. про дострокове припинення трудового договору (т.1 а.с.10).

06.11.2019р. позивач звернувся до Генерального директора із заявою щодо невиплати йому вихідної допомоги при звільненні (а.с.9). Відповіді як зазначив позивач в судовому засіданні на цю заяву він не отримав, а представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що вона не знає чи була надана відповідь чи ні.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що трудовим законодавством передбачено, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи відповідача щодо пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки перебіг тримісячного строку розпочинається з моменту фактичного розрахунку, а в даному спорі встановлено, що вихідна допомога на день розгляду справи позивачу виплачена не була. Позовні вимоги судом першої інстанції було задоволено частково, у зв`язку з невірним проведенням позивачем розрахунків вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.

Відповідно до частини третьої ст.94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно положень частини другої ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевою (регіональними) угодами.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Згідно ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

За змістом ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до положень ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 134/1781/16-ц (провадження № 61-23397св18).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога про оплату вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, яка надає позивачу право звернутись до суду з відповідним позовом без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи наведене доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не застосував строки позовної давності до вимог позивача щодо стягнення вихідної допомоги, оскільки така допомога не входить до структури заробітної - не ґрунтуються на законі.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про невиплату позивачу всіх належних йому до виплати сум в день звільнення, та необхідність стягнення з відповідача даної заборгованості та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Правильність розрахунку судом першої інстанції суми вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем в апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку про необхідність змінення судового рішення в частині розміру середнього заробітку, який стягнуто судом за затримку розрахунку, виходячи з такого.

За рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 74635,60грн., що майже в чотири рази перевищує розмір вихідної допомоги присудженої позивачу (18779,30грн.).

З огляду на вказані обставини, заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги є очевидно неспівмірною зі встановленим судом розміром заборгованості з виплати вихідної допомоги. Тому суд апеляційної інстанції вважає справедливим, пропорційним, таким, що відповідатиме обставинам справи визначити розмір відповідальності відповідача у сумі 36000грн. за весь період прострочення виплати ним належної при звільненні позивачці вихідної допомоги. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих її втрат, які розумно можна було би передбачити.

Саме до такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду в своїй Постанові від 18 березня 2020 року по справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права. Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Але з урахуванням того, що колегія суддів прийшла до висновку про застосування принципу співмірності щодо суми середнього заробітку який підлягає стягненню на користь позивача, то судове рішення, а саме його мотивувальна та резолютивна частини підлягають зміні на підставі ч.4 ст.376 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2020 року змінити:

- у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги;

- у резолютивній частині зменшити стягнутий з Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги з 22 жовтня 2019 року по 03 червня 2020 року з 74 635 (сімдесят чотири тисячі шістсот тридцять п`ять) грн.. 60коп. до 36000 (тридцять шість) грн. 00 коп., та відповідно зменшивши загальну суму, що підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» на користь ОСОБА_1 до 54779 (п`ятдесят чотири тисячі сімсот сімдесят дев`ять) грн. 30 коп. (з урахуванням зменшеної суми середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги);

- стягнути з Приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «Вістек» на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений ним при зверненні до суду у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

В решті частині рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 27 січня 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв