ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2021 року

м. Харків

справа № 621/3243/19

провадження № 22-ц/818/520/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом припинення сервітуту, виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 14 серпня 2020 року, постановлене під головуванням судді Шахової В.В., в залі суду в місті Зміїв Харківської області (повний текст судового рішення складено 14 серпня 2020 року), -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом припинення сервітуту, виселення.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 14 серпня 2020 року позов задоволено. Усунено перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження належним їй на праві приватної власності будинком АДРЕСА_1 шляхом припинення прав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користування зазначеним будинком (припинення сервітуту). Виселено відповідачів із будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Стягнуто з відповідачів на користь позивачки судовий збір по 384,20 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; відповідач вказує, що справа за вказаним позовом розглянута у його відсутності, що позбавило його можливості надати докази та пояснення. ОСОБА_2 зазначає, що між ним та позивачкою існує домовленість про його проживання у спірному будинку; при цьому він сплачує комунальні послуги та несе витрати, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією житлового будинку. ОСОБА_1 не просила його про виселення. Відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Браславська Ольга Анатоліївна надала відзив на апеляційну скаргу, просила рішення Зміївського районного суду Харківської області від 14 серпня 2020 року залишити без змін та відхилити апеляційну скаргу відповідача, а також просила проводити розгляд справи у її відсутність.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для встановлення особистого сервітуту був факт спільного проживання позивача з ОСОБА_2 та реєстрації їх шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачів до будинку позивачки. А факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, що проживають у будинку, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника. Тому слід усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження належним їй на праві приватної власності будинком шляхом припинення прав відповідачів на користування зазначеним будинком (припинення сервітуту), а також наявні підстави для виселення відповідачів із будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) є власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 09 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В.І. 09 листопада 2009 року (а.с.7).

18 березня 2011 року ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13 грудня 2018 року було розірвано (а.с.14-18).

Згідно копії паспортів відповідачів убачається, що ОСОБА_2 та його батько - ОСОБА_3 зареєстровані у спірному будинку (а.с.54-56).

Матеріали справи свідчать про те, що рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 24 червня 2019 року за позовом ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивачки у порядку регресу було стягнуто вартість житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20-21).

Крім того рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 23 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису задоволено частково. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки, щодо заборони йому в будь-який спосіб спілкуватись з позивачкою (а.с.22-23).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що реєстрація та проживання відповідачів у належному їй будинку за адресою: АДРЕСА_1 перешкоджає їй здійснювати право власності та розпорядження своїм майном, оформлення субсидії на житлово-комунальні послуги. Позивачка вказує, що наразі відповідачі не є членами її сім`ї, проте зареєстровані у будинку, який належить їй на праві власності. Вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати вимоги ч.2 ст. 406 ЦК України, а саме: припинення сервітуту. Зазначає, що відповідачі спільним побутом з нею не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй на праві особистої приватної власності будинком шляхом припинення прав відповідачів на користування зазначеним будинком (припинення сервітуту) та виселити відповідачів з вказаного будинку без надання іншого житла.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч.2 ст.405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК України).

Положення глави 32 Цивільного Кодексу визначають поняття сервітуту як права обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (частина перша статті 406 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) є власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , до якого вселилися відповідачі за згодою власника та набули право користування ним, яке по суті є сервітутом.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_2 , а останній є колишнім чоловіком позивачки.

Відповідно до ст. 3 СК України ОСОБА_2 наразі не є членом сім`ї ОСОБА_1 .

При цьому відповідачі зареєстровані у будинку АДРЕСА_1 , власником якого є позивачка.

Наразі обставини, на підставі яких відповідачі були зареєстровані в будинку за вищевказаною адресою, змінилися.

Відповідачі хоча і зареєстровані у будинку, який належить на праві власності позивачці, однак, вони не пов`язані з останньою спільним побутом. Тому їх право на користування чужим майном може бути припинено на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18). У вказаній справі суди встановили, що позивач є власником будинку і, як власник цього майна, надавала право відповідачу користуватись ним. Наразі відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Посилання ОСОБА_2 на те, що між ним та позивачкою існує домовленість про його проживання у спірному будинку, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Реєстрація відповідачів у спірному будинку порушує права ОСОБА_1 , як власника.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для припинення сервітуту на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України, а також про виселення відповідачів, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання апелянта щодо розгляду справи без присутності відповідачів, - не приймаються до уваги, оскільки судом враховані вимоги ст. 19 та ст. 274 ЦПК України.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При цьому, 20 січня 2021 року ОСОБА_2 подав до суду заяву, в якій просив приєднати до справи копію свідоцтва про смерть його батька відповідача у справі ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після ухвалення судом рішення.

Відповідно до п.7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Спірні правовідносини не допускають правонаступництва, оскільки нерозривно пов`язані з особою відповідача.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 19 грудня 2019 року у справі № 61-8938св18.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Оскільки судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, підстав для закриття провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_3 у зв`язку із його смертю, колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 14 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук