17.11.2021 Справа № 363/1323/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гриб Л.І.,

за участі позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

представника позивачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа - Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Шостак Віра Якимівна, про визнання договору дарування будинку недійсним та визнання права власності,

встановив:

позивач ОСОБА_6 06 квітня 2017 року звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 18 лютого 2008 року між ним та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я., зареєстрований в реєстрі за №932 та визнати за ним право власності на нього.

Свої вимоги мотивував тим, що він на підставі договору купівлі-продажу є власником вказаного житлового будинку, в якому зареєстрований та проживає з моменту його придбання в 2006 році. В 2008 році до нього звернулася колишня співмешканка його сина ОСОБА_8 - відповідачка ОСОБА_7 , з проханням зареєструвати в будинку свою доньку, тобто його онуку ОСОБА_5 , на що він погодився та писав документ, який надала йому відповідачка ОСОБА_7 . В серпні 2015 року до його домогосподарства прибули співробітники слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області з метою проведення обшуку будинку та прибудинкових будівель згідно ухвали Івано-Франківського міського суду від 10 серпня 2015 року, з якої він дізнався, що власником вказаного будинку є ОСОБА_7 .

Вважав, що внаслідок свого похилого віку та юридичної необізнаності під час підписання оскарженого договору діяв під впливом помилки, помиляючись щодо правової природи правочину, коли замість укладання договору дарування мав намір дати дозвіл на реєстрацію у спірному будинку онуки ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, у зв`язку з чим ухвалою судового засідання від 14 листопада 2018 року на підставі ст. 55 ЦПК України до участі в справі залучено його правонаступників - онуків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

07 лютого 2019 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину видані 08 жовтня 2018 року Вишгородською державною нотаріальною конторою на ім`я відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_6 на земельну ділянку з кадастровим номером 190030503, розташовану у АДРЕСА_1 та відповідно скасувати реєстрацію їх права власності, виключити вказану земельну ділянку із спадкового майна ОСОБА_6 та визнати за нею право власності на неї.

Свої вимоги мотивувала тим, 18 лютого 2008 року її дідусь ОСОБА_6 подарував спірний будинок її матері ОСОБА_7 , за умови, що остання передарує його їй після досягнення повноліття. Оскільки для укладення договору дарування земельної ділянки під будинком дідусь мав зареєструвати належним чином своє право власності, тобто отримати державний акт, який на той час був у процесі виготовлення, в договорі дарування житлового будинку зроблено відповідне застереження, яке підтверджувало наміри дарувальника, наступного змісту: «Ми, сторони договору, стверджуємо, що між нами буде укладено договір дарування земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями, після отримання дарувальником всіх необхідних довідок та документів». Виконуючи домовленість із дідусем, ОСОБА_7 22 жовтня 2009 року подарувала їй згаданий будинок. Хоча у 2009 році на ім`я дідуся виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1100 га, кадастровий номер 190030503, розташовану АДРЕСА_1 , додаткового договору дарування земельної ділянки укладено не було. Однак, позивачка вважає, що після укладання 22 жовтня 2009 року з ОСОБА_7 договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 до неї на підставі ст. 120 ЗК України перейшло право власності й на земельну ділянку на якій він розташований, а тому вона має бути виключена із спадкового майна її померлого дідуся ОСОБА_6 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17 листопада 2021 року зустрічну позову заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права власності залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, тобто у зв`язку із повторною неявкою ОСОБА_5 в судове засідання без поважних причин.

Представник позивачів в суді просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав, пояснив, що ОСОБА_6 не збирався дарувати свій будинок, який був його єдиним житлом, а під час підписання оскарженого договору діяв під впливом помилки, помиляючись щодо правової природи правочину, коли замість укладання договору дарування мав намір надати дозвіл на реєстрацію у спірному будинку його онуки ОСОБА_5 .

Позивачі в суді позов підтримали та пояснили, що вони разом з дідусем ОСОБА_6 , батьком ОСОБА_8 та матір`ю ОСОБА_10 проживали в квартирі в м. Києві. Коли їх батько повідомив, що в нього народилася дитина від іншої жінки, їх мати пішла від нього. В подальшому ОСОБА_6 продав вказану квартиру та придбав іншу, в якій залишилися проживати співмешканка батька ОСОБА_7 з дочкою ОСОБА_5 , та житловий будинок АДРЕСА_1 . У вказаний будинок переїхали проживати ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які спільно зловживали алкогольними напоями. ОСОБА_8 не приділяв їм уваги, їх життям не цікавився, утриманням та вихованням не займався. В 2014 році вони вперше приїхали до батька в смт Димер з метою отримання дозволу на виїзд їх за кордон на спортивні змагання. Тоді дідусь повідомив, що у вказаному житловому будинку прописав ОСОБА_5 , однак бажає, щоб житловий будинок після його смерті дістався їм. З метою убезпечення дідуся від заволодіння його будинком шляхом введення його в оману зі сторони ОСОБА_7 , з огляду на зловживання ним алкогольними напоями та похилий вік, оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок знаходилися на зберіганні у сестри дружини ОСОБА_8 . Згодом від родичів їм стало відомо, що після проведеного в 2015 році обшуку ОСОБА_6 дізнався, що будинок більше йому не належить та просив допомогти розібратися, як це сталося та повернути будинок. Дідусь розповідав, що ОСОБА_7 привезла його до нотаріуса коли він був напідпитку, де він підписав як він думав дозвіл на прописку ОСОБА_5 в будинку, а насправді виявилося, що він підписав оскаржуваний договір дарування.

Третя особа по справі - приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я., будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, до суду не прибула.

Відповідачі, будучи неодноразово належним чином повідомленими про розгляд справи, до суду не прибули, відзиву на позовну заяву не подавали.

Разом з тим, оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, коли відповідачки мали достатньо часу подати відзив на позовну заяву та наявні в них докази, коли провадження в справі відкрито ще в червні 2017 року, суд вважає необхідним розглянути дану справу на підставі наявних доказів в загальному порядку.

Заслухавши учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 29 березня 2006 року придбав житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку під ним площею 0,1100 га, кадастровий номер 190030503, розташовану в АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 04 травня 1962 року та серії НОМЕР_2 від 08 червня 2006 року, ОСОБА_6 мав двох синів - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як вбачається з будинкової книги, оригінал якої досліджено в суді, у вказаному житловому будинку домовласником якого з 2006 року є ОСОБА_6 зареєстровані останній та його син ОСОБА_8 з 17 червня 2006 року.

На підставі посвідченої приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я. довіреності від 05 лютого 2008 року ОСОБА_6 уповноважив ОСОБА_7 та ОСОБА_13 бути його представником в нотаріальній конторі, по питанню отримання дублікатів договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки біля нього, за адресою в АДРЕСА_1 , представляти також його інтереси в Управлінні земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області, в Вишгородському бюро технічної інвентаризації, сільській раді, та в інших установах, підприємствах і організація, незалежно від форм власності, по питанню реєстрації дублікатів договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки, отримання державного акту на земельну ділянку та його державної реєстрації.

18 лютого 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я.

Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що його сторони ствердили що між ними буде укладено договір дарування земельної ділянки, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями, після отримання дарувальником всіх необхідних довідок та документів.

Як вбачається з п. 1.3 вказаного договору житловий будинок з надвірними будівлями належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі дублікату договору купівлі-продажу, посвідченого 08 лютого 2008 року приватний нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. за №711, зареєстрованого Вишгородським бюро технічної інвентаризації 12 лютого 2008 року в книзі №9, номер запису №1467, реєстраційний номер в єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно 10720349 та на підставі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Вишгородським бюро технічної інвентаризації 12 лютого 2008 року за № 17704002.

Згідно п. 2.1 договору дарування сторони, домовились, що під передачею будинку за цим договором слід вважати символічну передачу речі, тобто прийняття обдарованою від дарувальника ключів від будинку, технічного паспорту на будинок та будинкової книги, що було зроблено до підписання цього договору.

22 жовтня 2009 року ОСОБА_7 відчужила вказаний житловий будинок на користь своєї дочки ОСОБА_5 шляхом укладання договору дарування, посвідченого приватний нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що вказаний в договорі будинок, належать дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я. 18 лютого 2008 року за № 932. Право власності на будинок зареєстроване Вишгородським бюро технічної інвентаризації в книзі №9, номер запису №1467, реєстраційний номер в єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно 10720349.

Сторони по договору стверджують, що земельна ділянка на якій розміщено будинок, знаходиться у власності ОСОБА_6 , і буде предметом окремого правочину, після збору всіх необхідних документів.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №121584408 від 23 квітня 2018 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_5

25 червня 2009 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Леонтьєвим В.О., яким заповів усе своє майно сину ОСОБА_12

12 серпня 2009 року на ім`я ОСОБА_6 видано державний акт серії ЯЖ №026579 про право власності на земельну ділянку площею 0,1100 га, кадастровий номер 19000503, розташовану в АДРЕСА_1 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2015 року слідчому в ОВС слідчого відділу Управління СБ України в Івано-Франківській області майору юстиції Рудницькому П.І. надано дозвіл на проведення обшуку у будинку, де зареєстрований ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, та вилучення речей та документів, що мають значення для розкриття даного кримінального правопорушення, а саме: радіоактивних матеріалів, джерел іонізуючого випромінювання, контейнерів для їх зберігання, технічної документації щодо радіоактивних матеріалів та їх контейнерів, інструкцій щодо їх використання та поводженню, з ними, креслень, блокнотів та інших документів щодо вказаних матеріалів, квитанцій або інших документів щодо їх придбання, магнітних та інших носіїв інформації, комп`ютерної техніки на яких міститься Інформація з даного приводу.

Як вбачається з протоколу обшуку від 12 серпня 2015 року в ході обшуку речей та документів, які мають значення для матеріалів кримінального провадження не виявлено та не вилучено.

03 лютого 2017 року ОСОБА_6 звернувся до Вишгородського відділу поліції Головного управління національної поліції в Київській області із заявою з приводу встановлення власника спірного житлового будинку.

Висновком Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області №1117 від 16 лютого 2017 року, встановлено, що відносини, які склались між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з приводу встановлення власника житлового будинку в АДРЕСА_1 , мають цивільно-правовий характер, тому для вирішення спірних питань ОСОБА_6 рекомендовано звернутись до суду в порядку приватного позову.

06 квітня 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, однак ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 13 листопада 2017 року.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на його майно, зокрема земельну ділянку площею 0,1100 га, кадастровий номер 190030503, розташовану в АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 стали його сини - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 помер та не встиг прийняти спадщину після смерті батька ОСОБА_6 .

Як вбачається із заяви від 08 травня 2018 року, інший спадкоємець ОСОБА_12 відмовився від спадщини, що відкрилася після смерті його батька ОСОБА_6 на користь народжених в зареєстрованому шлюбі дочок його покійного молодшого брата ОСОБА_8 - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Онуки померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у встановлений ст. 1270 ЦК України строк подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України.

08 жовтня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 видано свідоцтва про право власності на 5/12 частин кожній земельної ділянки площею 0,1100 га, кадастровий номер 190030503, розташовану в АДРЕСА_1 .

Як вбачається з довідки Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про реєстрацію місця проживання від 06 квітня 2018 року ОСОБА_6 з 17 червня 2006 року та по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 , показала, що вона є односельчанкою ОСОБА_6 , проживає в АДРЕСА_2 . З 2007 року приятелювала з сином ОСОБА_6 - ОСОБА_8 , з якими часто спілкувалася. ОСОБА_6 випивав, знаходився в пригніченому стані після смерті своєї дружини. Їй відомо, що в 2008 році до ОСОБА_15 звернулася ОСОБА_7 разом з чоловіком ОСОБА_13 , які вмовляли його прописати в будинку дочку ОСОБА_5 , мотивуючи це тим, що вона його рідна онучка, яка дуже любить дідуся та за ним сумує. Знаючи, що оригінали документів на будинок знаходяться на зберіганні у родичів та нічого з будинком не станеться ОСОБА_6 погодився та у нотаріуса підписав документ, який нотаріус йому вголос не зачитував, як згодом з`ясувалося, це був договір дарування. Дарувати будинок ОСОБА_7 він не збирався, оскільки вже купив їм з онукою ОСОБА_5 квартиру в Києві та вважав, що вони своє отримали. Про те, що будинок йому не належить дізнався в 2015 році під час обшуку та попросив її допомогти написати заяву до поліції. В будинку проживав до свої смерті, вів господарство, оплачував комунальні платежі, там знаходилися його речі, колючі від будинку були тільки в нього та його сина ОСОБА_8 , які ніколи відповідачам не віддавав. Вказаний будинок був єдиним його місцем проживання.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бутив вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно роз`яснень даних в п.19-20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованим (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 16 січня 2019 року у справі № 461/4980/17, провадження №61-44057св18; від 01 жовтня 2020 року у справі №585/2413/19, провадження №61-8097св20; від 14 липня 2021 року у справі №552/7241/17, провадження №61-1142св20; від 30 серпня 2021 року у справі №493/1677/17, провадження №61-6519св21).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивач особисто оплату комунальних послуг. З`ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мав на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання (правова позиція ВСУ в постанові від 11 листопада 2015 року в справі №6-1124цс15).

Суть вказаних правових висновків зводиться до зазначення обставин, при наявності яких будуть правильно застосовані норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України.

З матеріалів справи, пояснення позивачів та показань свідка, встановлено, що житловий будинок, який відчужений ОСОБА_6 на підставі оспореного договору дарування, був єдиним житлом останнього, в якому він продовжував проживати по день смерті та нести витрати з його утримання. Відтак фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування не відбулася.

Крім того, суд звертає увагу на те, що оригінали правовстановлюючих документів на спірний будинок, зокрема договір купівлі-продажу укладений 29 березня 2006 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_6 , Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10303775 від 05 квітня 2006 року, будинкова книга та технічний паспорт на житловий будинок, які досліджені в суді, знаходяться у позивачів по справі.

З даних будинкової книги вбачається, що в спірному будинку були зареєстрованими і постійно проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з 2006 року.

За таких обставин, надання нотаріусу під час посвідчення оскаржуваного договору дарування, на підтвердження права власності ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_1 саме дублікату договору купівлі-продажу укладеного 29 березня 2006 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_6 підтверджує обставини позову і те, що будинок відчужувався внаслідок помилки позивача, який наміру його дарувати не мав, а документи для оформлення договору дарування згідно довіреності збирав не позивач, а інші особи і відповідачка ОСОБА_7 зокрема.

Крім того, враховуючи стан здоров`я ОСОБА_6 , який зловживав алкогольними напоями, його похилий вік, коли на момент укладення договору дарування йому виповнився 71 рік, фактичне знаходження оригіналів документів у родичів ОСОБА_6 , звернення останнього за життя до суду за захистом своїх порушених прав із вказаним позовом, продовження проживати в спірному житловому будинку до своєї смерті, який позивач придбав перед оформленням спірного договору, обставини за яких позивач дізнався про те, що він більше не є власником будинку, в якому він постійно проживає та відсутність фактичної передачі ключів від будинку, тощо, суд доходить висновку, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення ОСОБА_6 не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Укладаючи договір дарування, ОСОБА_6 вважав, що надавав ОСОБА_7 дозвіл на реєстрацію місця проживання в будинку онуки ОСОБА_5 .

За таких обставин судом встановлені достатні підстави для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, а тому позовна заява в цій частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Що стосується позову в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на спірний житловий будинок, то підстав для цього судом не встановлено, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтею 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (ч. 1 ст. 34 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Частиною 4 ст. 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Оскільки ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з того часу відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України припинилася його цивільна правоздатність, а тому позов в частині вимог про визнання за ним права власності на спірний будинок задоволенню не підлягає (правова позиція Верховного Суду в постанові від 25 лютого 2019 року в справі №2-123/09).

Крім того, суд звертає увагу й на те, що відповідачка ОСОБА_4 відчужила спірний будинок на користь своєї дочки ОСОБА_5 шляхом укладання 22 жовтня 2009 року договору дарування, посвідченого приватний нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак В.Я., коли позов про витребування вказаного майна з чужого незаконного володіння в порядку спадкування за законом, що є належним способом захисту в цій справі, суду не подано.

Відтак подана позовна заява підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 18 лютого 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостак Вірою Якимівною та зареєстрований в реєстрі за №932.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2021 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.

Позивачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт серії НОМЕР_4 виданий 02 березня 2010 року Голосіївським РУ ГУМВС України в м. Києві, РНОКПП - НОМЕР_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , паспорт серії НОМЕР_6 виданий 23 січня 2013 року Голосіївським РУ ГУДМС України в м. Києві, РНОКПП - НОМЕР_7 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідачі: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_8 виданий 01 квітня 2009 року Вишгородським РВ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП НОМЕР_9 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , паспорт серії НОМЕР_10 виданий 03 серпня 2009 року Вишгородським РВ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП НОМЕР_11 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Шостак Віра Якимівна, знаходиться за адресою Київська область, м. Вишгород, вул. Грушевського, 3, оф. 2

Суддя