КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1707/2021
справа №758/6107/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року , ухваленого під головуванням судді Васильченко О.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

встановив:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною даністю.

Вимоги обґрунтовує тим, що з квітня 2005 року на прохання свого товариша ОСОБА_3 , власника квартири, який мав захворювання, був безробітним, не мав змоги нести витрати на лікування, комунальні платежі та харчування, став проживати у зазначеній квартирі та допомагати (доглядати) своєму товаришу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та ОСОБА_1 займався його похованням. До цього поховав його матір ОСОБА_4 .

Після цього, ОСОБА_1 відкрито і безперервно користується зазначеною квартирою, несе витрати з комунальних платежів, є замовником телекомунікаційних послуг за цією адресою, отримує листи різного характеру.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Посилається на безпідставність висновків суду про те, що позивачем не було заявлено клопотань про витребування спадкової справи. Так, вказує, що після смерті свого товариша звернувся до приватного нотаріуса та ним надано інформацію про відсутність у відомостях спадкового реєстру інформації про спадкові справи після смерті ОСОБА_3 .

Також вказує, що суд помилково встановив інформацію про його зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Замоздра В.В. доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до статтею 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке..

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що квитанції про оплату комунальних послуг, договори про їхнє отримання, отримання телекомунікаційних послуг не є достатніми доказами, які свідчать про безперервне та вільне користування спірною квартирою понад 10 років. Суд також вказав, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, чи наявні у ОСОБА_3 спадкові права. При цьому суд вказав, що позивачем не заявлено клопотань про витребування матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , що позбавляє можливості перевірити наявність спадкоємців та чи належним є відповідач у справі.

Згідно даних відповіді комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 29 листопада 2018 року установлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_5 .

Згідно даних свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із заповітом від 12 листопада 1993 року ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_3 .

08 грудня 2005 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до Четвертої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після матері, проте листом від 09 грудня 2005 року зазначено наступне:

"В зв`язку з Вашим теперішнім станом здоров`я та обставинами, які склалисяя попередньо по спадковій справі вашої матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 Четверта київська державна нотаріальна контора керуючись ст.30 Цивільного кодексу України не має можливлості видати Вам Свідоцтво про право на спадщину після її смерті.

Вам необхідно звернутись до суду для вирішення питання в судовому порядку."

(том 2 а.с. 53, 53 зворот)

Відповідно до даних свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З наданих позивачем квитанції про сплату комунальних послуг суд першої інстанції установив, що з переважної їх більшості убачається, що вони оформлені на ім`я ОСОБА_5 , існує заборгованість та не убачається, що платником є ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) від 14 травня 2019 року навела такі правові висновки:

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Таким чином,за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

В обставинах цієї справи відсутній такий родоначальний елемент як добросовісність позивача, оскільки заволодіваючи квартирою він знав, що фактично в нього відсутні будь-які правові підстави щодо володіння спірним нерухомим майном, а реальною підставою (згідно тверджень позивача) є прохання товариша. Тобто лише протягом певного часу та з дозволу свого товариша і за певних умов (надання допомоги) позивач міг користуватися спірною квартирою.

З огляду на наведене, відсутність добросовісності у позивача під час заволодінням спірним нерухомим майном є підставою для відмови в задоволенні вимог про визнання права власності за набувальною давністю згідно статті 344 ЦК України.

Апеляційний суд вказує, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки згідно даних довідки про реєстрацію місця проживання особи від 16 травня 2018 року (том 1 а.с.225 зворот) та копії паспорту позивача зареєстрованим місцем його проживання з 24 листопада 2019 року є квартира АДРЕСА_3 . Проте зазначене не призвело до неправильного вирішення справи, відтак не є підставою для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги в частині відсутності у відомостях спадкового реєстру інформації про спадкові справи після смерті ОСОБА_3 самі по собі не впливають на висновок суду про відсутність добросовісності у позивача під час заволодінням спірним нерухомим майном.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, судом не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова