Постанова

Іменем України

25 січня 2021 року

м. Київ

справа № 758/228/18

провадження № 61-8613св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року у складі судді Войтенко Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою та 3 % річних.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 27 червня 2012 року між ним та відповідачем укладений договір позики, відповідно до умов якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 100 000,00 дол. США., які вона зобов`язалась повернути до 18 листопада 2012 року.

Однак, у визначений договором строк відповідач грошові кошти не повернула, у зв`язку з чим він звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року з відповідача на його користь стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 2 607 033,20 грн, проценти за користування позикою в розмірі 1 207 734,91 грн та 3 % річних у розмірі 254 132,17 грн.

Відповідач рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики не виконує.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь 3 % річних та проценти на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) за користування грошовими коштами, переданими за договором позики від 27 червня 2012 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 117 616,80 грн та 558 881,00 грн процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ та судовий збір у розмірі 6 764,98 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач рішення суду про стягнення з неї заборгованості за договором позики не виконує, а тому є всі передбачені законом підстави для стягнення з неї 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України та процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ на підставі статті 1048 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7 272,35 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ, суд апеляційної інстанції, установивши, що строк дії договору позики закінчився 18 листопада 2012 року, а позивач просив стягнути проценти за користування позикою за період з 03 жовтня 2016 року до 06 листопада 2017 року, дійшов висновку про те, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки проценти від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, можуть бути стягнуті лише за період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг, так як на період після закінчення цього строку позика не надавалася.

Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних від простроченої заборгованості за договором позики за невиконання грошового зобов`язання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що між сторонами наявні договірні правовідносини, оскільки вона не підписувала розписку та не брала грошові кошти у борг.

Також суди не врахували, що судові рішення у справі, якою встановлено наявність між сторонами договірних відносин, вона оскаржила в касаційному порядку.

Також вказувала на те, що суд першої інстанції не повідомив її про час та місце судового розгляду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2019 року у складі судді Касаційного цивільного суду Журавель В. І. відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала у борг 100 000,00 доларів США на строк до 18 листопада 2012 року. Договір позики оформлений розпискою, яка була підписана боржником.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року у справі № 758/4812/13 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 2 607 033,20 грн, 3 % річних у сумі 254 132,17 грн, проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 1 207 734,91 грн, судовий збір у сумі 3 441,00 грн та витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, у сумі 3 881,20 грн, а всього - 4 076 222,48 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року у справі № 758/4812/13 апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_3 , задоволено частково, рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за договором позики на рівні облікової ставки НБУ змінено.

Зменшено суму процентів за договором позики на рівні облікової ставки НБУ з 1 207 734,91 грн до 560 918,49 грн.

У зв`язку із чим рішення суду в частині визначення загальної суми стягнення змінено, зменшено загальну суму стягнення з 4 076 222,06 грн до 3 429 406,06 грн.

У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 758/4812/13 (провадження № 61-34951св18) рішення Подільського районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року у частині позову ОСОБА_1 про стягнення процентів за договором позики на рівні облікової ставки НБУ скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення судів залишено без змін.

Заочним рішенням Подільського районного суду від 03 листопада 2016 року у справі № 758/6175/16-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 травня 2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних та проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування позикою за період з 28 березня 2016 року до 03 жовтня 2016 року в розмірі 201 845,85 грн.

Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 758/6175/16-ц (провадження № 61-34701св18) заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2018 року у частині позову ОСОБА_1 про стягнення процентів за договором позики на рівні облікової ставки НБУ скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення судів залишено без змін.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 червня 2017 року у справі № 759/768/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року та постановою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовлено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в нескасованій апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо стягнення трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача трьох процентів річних за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Щодо стягнення процентів від суми позики на підставі статті 1048 ЦК України

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Облікова ставка встановлюється Національним банком України виключно для національної валюти. Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі частини першої статті 1048 ЦК України може бути реалізовано, якщо позика надана у гривні.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Такі висновки щодо застосування статті 1048 ЦК України Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів від суми позики, нарахованих відповідно до статті 1048 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що жодних договорів про позику грошей вона не підписувала, були предметом судового розгляду. Зокрема, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 червня 2017 року (справа № 759/758/16-ц) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 27 червня 2012 року. Цим рішенням встановлено, що розписка підписана саме ОСОБА_2 .

Також обставини щодо наявності між сторонами договірних правовідносин за договором позики від 27 червня 2012 року встановлені рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28 березня 2016 року у справі № 758/4812/13-ц, яке в цій частині залишилось без змін після його перегляду судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення судом першої інстанції ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ОСОБА_2 скористалась наданими їй процесуальним законодавством правами щодо подання апеляційної скарги, доводам якої суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку.

За таких обставин колегія суддів вважає, що порушення процесуального права, допущені судом першої інстанції, не призвели до порушення права ОСОБА_2 на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений вище висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 755/15824/15-ц (провадження № 61-23983сво18).

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження судом апеляційної інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримано норми процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року в нескасованій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник