Справа № 462/2453/21 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2592/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Залізничного ВДВС у м. Львові ЗМУ МЮ (м. Львів), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 12 квітня 2021 року звернувся з позовом в суд про стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 100 000 гривень моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 20.07.2018 Залізничним районним судом м. Львова винесено ухвалу у справі №462/6955/15-ц, якою скаргу ОСОБА_1 на неправомірні дії та бездіяльність державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області Панчишина В.Р. та зобов`язання до вчинення дій задоволено частково: визнано дії Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області у виконавчому провадженні №54525847 - неправомірними щодо не надання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 27.05.2018, зобов`язано Залізничний ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області невідкладно надати відповідь ОСОБА_1 на його заяву-клопотання від 27.05.2018, визнано дії в частині ненадання державним виконавцем Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області Панчишином В.Р. по доведенню до стягувача ОСОБА_1 копій постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження №54525847 бездіяльністтю, зобов`язано державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області Панчишина В.Р. довести до відома стягувача ОСОБА_1 копії постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження № 54525847 у відповідності до вимог ст.28 Закону України "Про виконавче провадження", в решті заявлених в скарзі вимог відмовлено. Дана ухвала суду набрала законної сили, однак станом на момент подання позовної заяви не виконана. Вважає, що неправомірними діями державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області йому завдано значної моральної шкоди. Посилається на те, що обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В даному випадку, неправомірні дії органу заподіяння шкоди - Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області доведені та визнані ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.07.2018. Тобто дані обставини не потребують додаткового доказування. Зазначає, що неправомірними діями органу заподіяння шкоди йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у нервових стресах, переживаннях, дратівливості, слабкості, головних болях, порушеннях режиму сну. Йому спричинено відчуття невизначеності, невпевненості, незахищеності; позбавлений можливості реалізувати свої права та законні інтереси, можливості спрогнозувати свої дії та їх можливі наслідки. Вказане відбувається протягом тривалого часу і триває по даний час та потребує для позивача докладання додаткових зусиль для можливості подолати такі негативні наслідки протиправної поведінки стосовно нього. Розмір моральної шкоди оцінює у 100 000 гривень.

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 22 червня 2021 року в позові ОСОБА_1 до Залізничного ВДВС у м. Львові ЗМУ МЮ (м. Львів), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Стверджує, що неправомірними діями Залізничного ВДВС у м. Львів ГТУЮ у Львівській області йому завдано моральної шкоди, яка полягає у нервових страхах, переживаннях, дратівливості, слабості, головних болях, порушеннях сну. Звертає увагу, що неправомірній дій доведені та визнані ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 20 липня 2018 року в цивільній справі №462/6955/15-ц. В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 червня 2021 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

25 жовтня 2021 року від Залізничного ВДВС у м.Львові Західного МУМЮ (м.Львів) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає про законність оскаржуваного рішення. Звертає увагу на недоведеність з сторони скаржника обставин завдання йому моральної шкоди діями державного виконавця.

01 листопада 2021 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив щодо його апеляційної скарги, в якому звертає увагу на доведеність факту незаконних дій щодо нього з сторони Залізничного ВДВС у м.Львові.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 04 листопада 2021 року, є дата складення повного судового рішення 22 листопада 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому шкоди діями відповідача.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.07.2018 скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, визнано дії Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області у виконавчому провадженні №54525847 - неправомірними щодо не надання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 27.05.2018, зобов`язано Залізничний ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області невідкладно надати відповідь ОСОБА_1 на його заяву-клопотання від 27.05.2018, визнано дії в частині ненадання державним виконавцем Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області Панчишином В.Р. по доведенню до стягувача ОСОБА_1 копій постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження №54525847 бездіяльністтю, зобов`язано державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області Панчишина В.Р. довести до відома стягувача ОСОБА_1 копії постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження № 54525847 у відповідності до вимог ст.28 Закону України "Про виконавче провадження".

Зі змісту вищезазначеної ухвали суду вбачається, що скаржник ОСОБА_1 просив державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області Панчишина В.Р. зняти копії матеріалів виконавчого провадження №54525847 та надіслати їх йому рекомендованим листом, що перебільшує обов`язок державного виконавця, що передбачений ст.28 Закону України "Про виконавче провадження". Але, державним виконавцем не було надано суду та в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази, що до заявника (стягувача) доведені всі копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження.

Таким чином, позивач пов`язує заподіяння йому зазначеної у позовній заяві моральної шкоди із тим, що, на його думку, державний виконавець Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області Панчишин В.Р. не виконує рішення суду, що завдає істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам ОСОБА_1 . Вважає, що протиправні дії/бездіяльність державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області Панчишина В.Р. підтверджується ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20.07.2018 у справі №462/6955/15-ц, яка набрала законної сили 07.08.2018.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України).

Частиною 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належить й відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює примусове виконання рішень суду та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1176 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сам факт наявності судового рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.07.2018, яким скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, визнано дії Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області у виконавчому провадженні №54525847 - неправомірними щодо не надання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 27.05.2018, зобов`язано Залізничний ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області невідкладно надати відповідь ОСОБА_1 на його заяву-клопотання від 27.05.2018, визнано дії в частині ненадання державним виконавцем Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області Панчишином В.Р. по доведенню до стягувача ОСОБА_1 копій постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження №54525847 бездіяльністтю, зобов`язано державного виконавця Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області Панчишина В.Р. довести до відома стягувача ОСОБА_1 копії постанов виконавця та інших документів виконавчого провадження № 54525847 у відповідності до вимог ст.28 Закону України "Про виконавче провадження", не є підставою вважати, що ОСОБА_1 завдано моральну шкоду яка підлягає відшкодування в грошовому еквіваленті в розмірі 100000 грн.

Колегія суддів вважає, що позивачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надано суду належних доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди та документально не підтверджено вчинення державним виконавцем відносно нього протиправних дій, внаслідок яких йому завдано шкоди, а та обставина, що невиконання ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 20.07.2018 у справі №462/6955/15-ц, яка набрала законної сили 07.08.2018, не може бути безумовною підставою для визнання його позовних вимог обґрунтованими.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного суду, яка викладена в Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, що відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Також, позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому державним виконавцем Залізничного ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівської області Панчишином В.Р. моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 червня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 22 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич