ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2021 року

м. Харків

справа №643/3948/20

провадження №22-ц/818/718/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року, постановлене під головуванням судді Скотаря А.Ю., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 18 вересня 2020 року),-

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. ОСОБА_1 безпідставно посилається на те, що відповідач участі у вихованні сина не приймає, нехтує виконанням своїх батьківських обов`язків, повністю самоусунувся від участі у житті сина. Вважає, що позивач вкотре намагається безпідставно завдати відповідачу шкоди та надати суду недостовірні відомості щодо невиконання ним своїх обов`язків з утримання неповнолітньої дитини. Також зазначає, що позивачем без згоди відповідача було змінено прізвище дитині з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 » та безпричинно чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною. ОСОБА_1 сама особисто не бажає спілкуватися з відповідачем та не дозволяє спілкуватись і дитині. Крім того, позивач жодним чином не повідомляє відповідача про потреби дитини, а лише безпідставно звертається до суду з позовами про позбавлення батьківських прав. Також зазначає, що відповідач окрім ОСОБА_4 має на утриманні інших дітей від іншого шлюбу. Вважає, що саме ця обставина обурює позивача та є підставою для вчинення перешкод у спілкуванні з сином. Оскільки позивачем не заперечується її небажання спілкування дитини з батьком, та виховання дитини відбувалось таким чином, що не викликало поваги до батька, тому відповідач не вбачає своєї вини у тому, що тривалий час він з дитиною не може спілкуватися. Оскільки позивачем до суду не надано доказів винної поведінки відповідача, який ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків у зв`язку з цим вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відповідач не спілкується з сином більше 7 років, не приймає участі у його вихованні та розвитку. Єдиною активною дією, яка свідчить про зацікавлення долею дитини, є відстоювання своїх батьківських прав у суді, при цьому таке відстоювання відбувається не особисто, а виключно через представника, що унеможливлює навіть побачення відповідача з сином. Крім того суд першої інстанції також виходив з того, що спір про позбавлення батьківських прав відповідача ініційований позивачем уперше в 2013 році та з часу прийняття судом постанови, якою ОСОБА_2 попереджений про необхідність змінити ставлення до виховання сина, пройшло більше ніж півтора року, проте суду не було надано доказів зміни ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 (після зміни прізвища ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ., є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 04.11.2015 року (а.с.13).

Сторони перебували у шлюбі з 07.06.2003 року та згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 06.07.2012 року шлюб між ними було розірвано.

Дитина проживає разом з матір`ю.

Судами неодноразово розглядались спори між сторонами з приводу виховання спільної дитини, позбавлення відповідача батьківських прав щодо останньої.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.04.2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав задоволено, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування з нею залишено без задоволення (а.с. 18-21).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20.05.2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 14.04.2014 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів відмовлено (а.с. 22-25).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 20.05.2014 року (а.с. 26, 27).

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 05.11.2014 року № 658 ОСОБА_2 встановлено порядок участі у вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 28).

Рішенням Московського районного суд м. Харкова від 29.03.2016 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод та визначення способу участі у спілкування з дитиною та її вихованні відмовлено. Вказане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20.04.2016 року (а.с. 29-34).

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23.08.2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 19.05.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину в сумі 16212,19 грн. В іншій частині вимог відмовлено. (а.с.69-71)

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11.10.2016 року (а.с.73-75) апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23.08.2016 року змінено. Зменшено розмір аліментів, стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі з 1000 грн. до 800 грн. щомісячно, починаючи з 19.05.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Станом на 20.12.2019 року заборгованість по сплаті аліментів складає 10635,90 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.05.2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання тимчасового дозволу на вивіз дитини за кордон та позбавлення батьківських прав задоволено частково, позбавлено відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина, в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на вивіз дитини за кордон - відмовлено (а.с. 35-38).

Постановою Харківського апеляційного суду від 05.12.2018 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 21.05.2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, ОСОБА_2 попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 39-45)

Постановою Верховного Суду від 22.04.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 05.12.2018 року залишено без задоволення, а постанову Харківського апеляційного суду залишено без змін. (а.с. 144-154).

Згідно з інформацією КП «Харківська міська дитяча поліклініка № 13» від 24.02.2020 року, від 02.04.2018 року, від 27.10.2017 року, від 10.10.2017 року, від 24.04.2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку поліклініки. З 23.12.2015 року дитина перебуває на диспансерному обліку у лікаря - пульмунолога з діагнозом: Бронхіальна астма, змішана форма, персистуючий перебіг, неконтрольована. Декларація з лікарем-педіатром підписана. На прийомах у поліклініці дитину супроводжує мати. Мати виконує батьківські обов`язки з виховання дитини. Зауважень до матері з боку дільничної служби немає (а.с. 59-62).

З виписки карти амбулаторного хворого № 2195 від 25.02.2020 року вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з моменту народження по цей час перебуває на диспансерному спостереженні у головного лікаря амбулаторії «Педіатр плюс» з приводу діагнозу: астма І-ІІ ст., частково контрольована. Протягом 1,5-2 років ОСОБА_4 приїздив на огляди у супроводі матері, або матері з бабусею та дідусем. За вказаний період лікар не бачив батька дитини, станом здоров`я хлопчика останній не цікавився, лікування не оплачував (а.с. 63).

Згідно з інформацією Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 124 Харківської міської ради Харківської області від 16.10.2013 року, від 28.05.2014 року, від 20.04.2017 року, від 06.10.2017 року, від 26.03.2018 року, від 20.02.2020 року ОСОБА_4 навчається у даному закладі освіти. Мати, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу навчанню і вихованню сина, всебічному розвитку дитини; постійно цікавиться результатами навчання, багато уваги приділяє проведенню змістовного відпочинку дитини. В після урочний час хлопчик відвідує спортивну секцію, гуртки, у зв`язку з частими хворобами мати займається його лікуванням та оздоровленням. Батько, ОСОБА_2 , не звертався до адміністрації школи з метою отримання інформації про успіхи чи здоров`я дитини, батьківські збори не відвідував, класний керівник його ніколи не бачив (53-58).

Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей № 383 від 27.07.2020 року, вважають про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 193-196).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач не приймає участі у житті дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, не забезпечує необхідного утримання дитини, не спілкується з дитиною, хоча перешкод у спілкуванні з сином позивач не чинить. Зазначає, що рішеннями суду відповідача позбавляли батьківських прав, проте судом апеляційної інстанції вищезазначені рішення були скасовані. У постанові від 05.12.2018 року Харківський апеляційний суд, скасовуючи рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, попередив останнього про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Незважаючи не вказані рішення, відповідач свого ставлення до сина не змінив, участі у його вихованні не приймає та фактично самоусунувся від участі в житті сина. У зв`язку з цим позивач вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Роз`ясненнями, що викладені в п. п. 15, 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що наданні батьками до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Аналіз зазначеного дає можливість зробити висновок про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи апеляційної скарги про недоведеність винної поведінки відповідача, в ухиленні від виконання своїх батьківських обов`язків, спростовуються матеріалами справи.

Матеріали справи свідчать про те, що з 2013 року позивач неодноразово зверталась до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав.

Заперечуючи проти таких вимог, відповідач звертався із зустрічним позовом про усунення перешкод у спілкуванні та визначенні порядку участі батька у вихованні дитини.

Судом не було встановлено порушення прав батька на спілкування з дитиною, тому в задоволенні позову було відмовлено.

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради від 05.11.2014 року № 658 ОСОБА_2 встановлено порядок участі у вихованні сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши час: перша субота кожного місяця з 15-00 до 18-00; третя неділя кожного місяця з 11-00 до 14-00 за згодою дитини. (а.с. 28).

Проте жодних дій, спрямованих на реалізацію своїх батьківських обов`язків шляхом участі у вихованні дитини відповідачем не вчинялось.

В судовому засіданні суду першої інстанції було допитано неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пояснив, що останній раз батька бачив 8 років тому. Батько йому не телефонує, хоч і знає його номер телефона, не шукає зустрічей, не намагається спілкуватись навіть в інтернеті. Фактично батько йому чужа людина. Замість батька йому дід. Мати перешкод для його спілкування з батьком не чинить.

Постановою суду апеляційної інстанції від 05.12.2018 року було скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2018 року, яким ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав, і у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Натомість після ухвалення зазначеного рішення суду, відповідач ОСОБА_2 не вчинив жодних дій, що свідчили б про зміну ставлення до виконання батьківських обов`язків, а саме: не намагався зустрітися з дитиною, зателефонувати йому, будь-яким чином поспілкуватися з дитиною, відвідати у школі, вдома. Відсутні докази, що батько намагався привітати дитину зі святами, з днем народження, тощо.

Посилання на перешкоди у спілкуванні з боку матері колегія суддів не приймає, оскільки на час розгляду справи судом вік дитини майже 16 років. З огляду на відсутність доказів вчинення відповідачем будь-яких дій, направлених на спілкування з дитиною, доводи щодо перешкод з боку матері є безпідставними.

Крім того, колегія суддів зауважує, що станом на 20.12.2019 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів за період з 19.05.2019 року.

При цьому дитина перебуває на диспансерному обліку у лікаря - пульмунолога. Потребує відповідного лікування та регулярного обстеження.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, виходив з забезпечення якнайкращих інтересів дитини та із доведеності винної поведінки відповідача в ухиленні від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки протягом тривалого часу, а саме з моменту першого звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у 2013 році, поведінка відповідача в кращу сторону не змінилась. Відповідач участі у вихованні дитини не приймав та не приймає, сина не відвідує, не спілкується із ним, не піклується про його здоров`я, про його фізичний та духовний розвиток, не виявляє інтересу до розвитку та внутрішнього світу дитини.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечуючи проти позбавлення його батьківських прав, відповідач зазначав, що він має бажання спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, проте позивач не дає йому можливості спілкуватися з дитиною.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що батько цікавиться життям дитини, станом його здоров`я, сприяє його поліпшенню, намагається налагодити відносини з дитиною, надає матеріальну допомогу, а лише формальне заперечення відповідачем проти позову про позбавлення батьківських прав при наявності двох судових рішень про відмову у задоволенні позовів про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та при попередженні ОСОБА_2 щодо необхідної зміни ставлення до виховання сина не свідчить про реальний інтерес ОСОБА_2 до дитини.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 28.01.2021 року.