ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2112/21 Справа № 185/5661/20 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Павлоградської міської ради про поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Павлоградської міської ради про поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди.

Вказував, що 31 липня 2020 року звільнений з посади начальника дільниці №6 КП «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради на підставі п.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу №86ос від 31 липня 2020 року, зі звільненням не згоден.

Зазначав, що директор та фахівці КП «Павлоградводоканал» створювали документи, умови та обставини, емоційний та психологічний тиск, направлений на його звільнення. На оперативних нарадах відбувалось відверте приниження, під вказаним тиском він був змушений поставити свій підпис на заяві про звільнення без своєї згоди.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд: поновити його на посаді начальника дільниці №6 КП «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради; стягнути з відповідача на користь позивача 70 000 грн. за заподіяну моральну шкоду, розлад здоров`я та псування ділової репутації.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим у справі обставинам, просить скасувати рішення місцевого суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована наступним: судом проігноровано покази свідка ОСОБА_2 , ці покази підтверджують факти психологічного та морального тиску та переслідування позивача; фактично позивач звільнений під час перебування на лікарняному; суд упереджено розцінив аудіозаписи не як тиск, а як критику позивача.

КП «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» надало відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на відповідність висновків суду встановленим у справі обставинам, нормам матеріального та процесуального права, просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач працював на посаді начальника дільниці №6 КП «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради.

Позивач приймав участь у оперативних нарадах. В ході нарад від керівництва підприємства на адресу позивача висловлювалась критика щодо якості виконання службових обов`язків, вказаний факт підтверджено показами свідка ОСОБА_2

13 липня 2020 року призначено службове розслідування за фактом наднормативного скиду за фактом наднормативного скиду в р.Самара, з очисних споруд ділянки №6, завислих речовин, азоту амонійного, фосфатів, заліза загального та нафтопродуктів, що призвело до збитків державі.

За наслідками службового розслідування позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за недобросовісне виконання посадових обов`язків, що підтверджується наданими суду наказами від 13 липня 2020 року, 21 липня 2020 року, актом службового розслідування від 20 липня 2020 року.

23 липня 2020 року позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, за недобросовісне виконання посадових обов`язків в частині невиконання виявлених порушень правил і норм охорони праці, які створюють загрозу життю працівників, виявлених 02 квітня 2020 року, що підтверджується копією наказу.

Накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивач не оскаржував.

29 липня 2020 року позивачем відповідачу подано заяву про звільнення, підстава звільнення угода сторін.

31 липня 2020 року позивача звільнено наказом №86-ОС про припинення трудового договору.

31 липня 2020 року позивач надав відповідачу розписку про те, що він при звільненні не має претензій.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач недобросовісно виконував свої обов`язки і критику на його адресу суд визначив не як тиск, а як оцінку неякісного виконання посадових обов`язків позивача; звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

В ст.21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 43-1. Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника.

Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Отже, припинення трудового договору за угодою сторін відрізняється від розірвання такого договору з ініціативи працівника або адміністрації насамперед волевиявленням обох сторін та домовленістю про його припинення.

З обставин цієї справи слідує, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява позивача (а.с.19), що містила прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін.

При цьому, зі змісту заяви, датованої 29 липня 2020 року, яка міститься в матеріалах справи, видно, що позивач власноручно написав заяву про звільнення його з посади за угодою сторін з 31 липня 2020 року.

Так, вказана заява містить дату її складання 29 липня 2020 року, підпис позивача, підставу для звільнення - угода сторін та дату звільнення - 31 липня 2020 року, а також була прийнята відповідачем, про що свідчить резолюція, тобто сторони досягли домовленості про дату та підстави припинення трудового договору.

Крім того, на час прийняття наказу про звільнення 31 липня 2020 року позивач не виявив наміру анулювати таку домовленість.

Жодних доказів вчинення на позивача відповідачем тиску, погроз, примушування до написання заяви про звільнення 29 липня 2020 року матеріали справи не містять. До правоохоронних органів з цього приводу позивач також не звертався.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що місцевий суд упереджено розцінив аудіозаписи не як тиск, а як критику позивача,заява написана ним під вчиненням тиску.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач звільнений під час перебування на лікарняному, тому при звільненні порушено норми трудового законодавства, зважаючи на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 29 липня 2020 року до 05 серпня 2020 року включно ОСОБА_1 дійсно перебував на лікарняному, про що свідчить листок непрацездатності (а.с.7), ОСОБА_1 звільнено 31 липня 2020 року згідно з наказом №86-ОС(а.с.18), втім відповідно до вимог ч.3 ст.40 КЗпП України звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається лише в разі його звільнення за ініціативою власника або уповноваженого ним органу (за винятком повної ліквідації підприємства, установи, організації), а не за угодою сторін.

Крім того, з табеля обліку використання робочого часу, наданого відповідачем (а.с.24), вбачається, що ОСОБА_1 в період з 29 липня 2020 року до 31 липня 2020 року працював кожен день, в день звільнення 31 липня 2020 року відпрацював також повний робочий день.

Даний факт також підтверджується протоколами оперативної наради від 30 липня 2020 року №56 та від 31 липня 2020 року №57, з яких вбачається, що ОСОБА_1 був присутній на даних нарадах (21-22,23).

Враховуючи викладене, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 січня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.