Справа № 297/2500/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фейіра О. О., з участю секретаря судового засідання Радзецької Ю.Л., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Представник АТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю Ляр Д.Ю. звернувся в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 24 липня 2014 року в розмірі 62 745, 81 грн..

Позовні вимоги позивачем мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ "ПриватБанк" (14 червня 2018 року найменування якого змінено на АТ КБ "ПриватБанк") з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву від 24 липня 2014 року. Остання при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідачка підтвердила той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ "КБ "ПриватБанк", які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Також, підтвердженням приєднання до угоди відповідачки, дія договору підтверджується фактом користування станньою картковим рахунком та використання кредитних коштів, а також випискою по рахунку, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. Разом з тим, на підставі вищевказаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідачці ОСОБА_1 було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначний у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. В подальшому, розмір кредитного ліміту збільшився до 1 300 грн. Разом з тим, відповідачка зобов`язалася слідкувати за витратами коштів в межах платіжнотго ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, а також здійснювати погашення кредиту та процентів. Однак, в порушення умов вищевказаного кредитного договору, ОСОБА_1 свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 31 серпня 2020 року має заборгованість перед банком в розмірі 62 745, 81 грн., що складається із заборгованості за кредитом в сумі 1 267, 24 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 60 178, 57 грн. та 1 300 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. А тому, позивач просить суд стягнути з ОСОБА_1 в їх користь заборгованість за кредитним договором б/н від 24 липня 2014 року в розмірі 62 745, 81 грн. та судові витрати по справі в сумі 2 102, 00 грн..

Представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, однак подав клопотання, згідно якого просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує (а. с. 52).

Відповідач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про день, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяв про відкладення судового розгляду справи, про розгляд справи без її участі від неї не надходило (а.с. 61).

Однак, 31 грудня 2020 року, відповідачка ОСОБА_1 подала до суду відзвив на позовну заяву, згідно якого, позовні вимоги позивача не визнає та вважає, що пред`явлена позивачем в позовних вимогах сума заборгованості за кредитним договором є необгрунтованою та безпідставно нарахованою. Стверджує, що дійсно підписала анкету-заяву про отримання кредитної картки з кредитним лімітом, який зі слів працівника банку був встановлений в розмірі 3 000 грн.. Кредитною карткою скористалася всього декілька разів. У анкеті-заяві, яку вона підписала, взагалі відсутня базова процентна ставка за кредитом на момент підписання договору та не зазачено який вид картки вона отримала. Крім того, у заяву відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язань. Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з витягом з "Тарифів" та витягом з "Умов та правил надання банківських послуг", які приєднані з матеріалів справи, вона ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи заяву -анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені). Разом з тим, фактично отримавши кредитні кошти в розмірі 1 182, 05 грн., вона повернула Банку 7 138 грн., що включає в себе і відсотки за коритування кредитом. А тому, просить в задоволенні даного позову відмовити (а.с. 63-68).

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено з матеріалів справи, 24 липня 2014 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 9).

Однак, в такій заяві не зазначено один з видів картки (картка "Універсальна", картка для виплат, картка класа "Gold" чи Преміальна картка) на який подала заяву ОСОБА_1 про її отримання, а також бажаний кредитний ліміт по платіжній картці (суму кредиту) та строк повернення кредиту (користування ним).

Не зазначено який саме вид картки отримала відповідачка ОСОБА_1 і у довідці про надані кредитні картки останній (а.с. 7).

Разом з тим, відсутність підтверджуючих документів про вид картки, який отримала відповідачка ОСОБА_1 , позбавляє суд встановити зокрема пільговий період, базову % ставку в місяць (яка нараховується на залишок заборгованості), обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, як різняться між собою для кожного виду Картки, і таке ставить під сумнів розрахунок заборгованості за договором №б/н від 24 липня 2014 року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 ..

Згідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , 24 липня 2014 року останній було встановлено кредитний ліміт в розмірі 1 300 грн., який 22 січня 2020 року був зменшений до 0, 00 грн. (а.с. 8).

Відповідно до ч 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Про таке зазначив Верховний Суд у своїй Постанові №342/180/17 від 03 липня 2019 року

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника ОСОБА_1 від 24 липня 2014 року процентна ставка не зазначена (а.с. 9).

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені).

Однак, позивач просить суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 1 267, 24 грн. заборгованості за кредитом, 60 178, 57 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом та 1 300 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 24 липня 2014 року (а.с. 5-7).

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, та обгрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками за користування кредитом та пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, посилається в тому числі і на "Тарифи", а також на "Умови та правила надання банківських послуг", які розміщені на сайті: www.privatbank.ua.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, що саме з цими "Тарифами", а також "Умовами та правилами надання банківських послуг" ознайомилась відповідачка ОСОБА_1 та погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до "Умов та правил надання банківських послуг", а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені), та саме у розмірах та порядком їх нарахування, зазначених в документах, що додані позивачем на ствердження своїх позовних вимог.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову (Постанова Верховного Суду №342/180/17 від 03 липня 2019 року).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Тарифи а також Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущенях.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що Витяг з "Тарифів" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг", що містяться в матеріалах справи, та не визнаються відповідачкою, не є частиною кредитного договору, укладеного між сторонами 24 липня 2014 року, шляхом підписання заяви-анкети, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що саме з цими "Тарифами", а також Умовами та правилами надання банківськх послуг" ознайомилась відповідачка ОСОБА_1 та погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до "Умов та правил надання банківських послуг", а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені), та саме у розмірах та порядком їх нарахування, зазначених в документах, що додані позивачем до матеріалів позовної заяви на ствердження своїх позовних вимог.

А тому, і відсутні підстави вважати, що сторони обумовили сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.(Постанова Верховного Суду №342/180/17 від 03 липня 2019 року).

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважає узгодженими банк.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновком судів попередніх інстанцій, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 1 182, 05 грн., про що не заперечила остання, та сплатила Банку 7 138, 44 грн., що стверджується випискою за Договором. А тому, фактично отриману суму кредитних коштів ОСОБА_1 сплатила (а.с. 47-49, 63-68).

Так, як встановлено з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, і таке, на думку суду підтверджує тільки факт звернення відповідачки до АТ КБ «ПриватБанк». Разом з тим, в анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення кредитного ліміту, суми кредиту, строк повернення грошових коштів, відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання. А тому така, на думку суду, не є належним та допустимим доказом на ствердження факту укладення між сторонами кредитного договору.

Крім того, з матеріалів наданих позивачем на ствердження свої позовних вимог, не можливо встановити який вид картки отримала відповідачка, що позбавляє суд встановити зокрема пільговий період, базову % ставку в місяць (яка нараховується на залишок заборгованості), обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, та ставить під сумнів правильність розрахунку заборгованості за Договором №б/н від 24 липня 2014 року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 ..

Разом з тим, суд вважає, що приєднаний до матеріалів справи «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»» не є належним доказом по справі, оскільки такий є тільки роздруківкою без зазначення відповідних реквізитів, та такий містить окремі умови кредитування чотирьох видів карт.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене, те, що позивачем на ствердження своїх позовних вимог не надано доказів укладення між сторонами кредитного договору чи договору приєднання з конкретними Умовами та Правилами надання банківських послуг, з якими відповідачка ОСОБА_1 була б ознаймлена, доказів на погодження сторонами пільгового періоду, базової % ставки в місяць (яка нараховується на залишок заборгованості), обов`язкового щомісячного платежу, пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів та штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, та відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про таке, суд вважає позовні вимоги позивача не доведеми.

Разом з тим, суд враховує, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За наведених обставин, суд вважає позовні вимоги позивача безпідставними, недоведеними, в задоволенні яких слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 526, 530, 610, 629, 631, 1050, 1054, 1055 ЦК України, Постановою Великої Палати Верховного Суду №342/180/17 від 03 липня 2019 року, ст. ст. 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,-

рішив:

в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційного Банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 24 липня 2014 року в розмірі 62 745, 81 грн. - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Фейір О. О.