Дата документу 27.01.2021
Справа № 937/8695/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
«27» січня 2021 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:
головуючого - судді Сметаніної А.В.,
за участі секретаря Горбань Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівлю,
Позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на Ѕ частину будівлі, літера Т-1 за адресою: АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позову позивач зазначив, що 03.01.2003 року згідно договору купівлі продажу ним та відповідачем ОСОБА_2 було придбано майно, яке належало ЗАТ «Мелітопольмеблі», яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Майно складалось з будівлі зазначеною літерою Т-1, площею 500 кв. Зазначене майно було придбано в рівних частинах між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Даний договір купівлі продажу було посвідчено приватним нотаріусом Мелітопольського місцевого нотаріального округу Алейниковою Н.О., реєстраційний номер № 869 від 03.01.2003 року. Сторонами договору є ЗАТ «Мелітопольмеблі», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Згідно даних викладених в договорі купівлі продажу, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був виданий один на двох екземпляр оригіналу договору. На даний час ОСОБА_1 позбавлений права вільного розпорядження своєю 1/2 частиною будівлі, у зв`язку із тим, що правовстановлюючий документ, а саме договір купівлі продажу від 03.04.2003 року знаходиться у ОСОБА_2 . Добровільно надати позивачу зазначений договір відповідач відмовляється, у зв`язку із чим позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Позивач намагався отримати дублікат вище вказаного договору в Запорізькому обласному державному архіві, однак отримав відмову у вчинення нотаріальної дії.
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, від них надійшли заяви з проханням слухати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечують.
Відповідач в судове засідання, призначене на 27.01.2021 року на 09.30 годину не з`явився з невідомої суду причини, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить його особистий підпис в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказі за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки, відзив на позовну заяву не подав, позивач та його представник не заперечують проти ухвалення по справі заочного рішення, тому суд, з урахуванням вимог ст. 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України з урахуванням заяви позивача та його представника про слухання справи за їх відсутності та у зв`язку з неявкою відповідача фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши доводи позовної заяви, матеріали цивільної справи, оцінюючі зібрані по справі докази, приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог.
Як вбачається з вимог ст.ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.
За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до договору купівлі продажу будівлі від 03.04.2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано у ЗАТ «Мелітопольмеблі» в рівних частинах, будівлю, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 /а.с.14-15/.
Зазначений договір купівлі продажу 03.04.2003 року був посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Алейніковою Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 869.
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, нежитлова будівля, загальною площею 500,8 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по Ѕ частці за кожним /а.с.16/.
Вирішуючи питання про наявність законних підстав для визнання права власності на частину будівлі суд виходить з наступного:
Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.
Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом.
При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до ч.1, 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Так, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що у нього відсутній оригінал договору купівлі продажу від 03.04.2003 року, а відповідач ОСОБА_2 відмовляється його надати, а в зв`язку із тим, що постановою державного нотаріусу Запорізького обласного державного нотаріального архіву від 06.11.2020 рок йому було відмовлено у видачі дублікату вищевказаного договору, з метою захисту свого права він змушений звернутись до суду саме з вимогою про визнання права власності на Ѕ частину будівлі, оскільки іншим способом він не має можливості захистити свої законні права та інтереси.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивач є законним власником Ѕ частини будівлі, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , право власності він набув у встановленому діючим законодавством України порядку.
Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі ст.ст.15, 16, 392 ЦК України.
Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачем за таким позовом є власник нерухомого майна, у володінні якого воно знаходиться та право якого оспорюються або не визнаються іншою особою, з якою власник не перебуває у зобов`язальних або інших відносинах з приводу спірного майна. Відповідачем може бути будь-яка особа, яка не визнає або оспорює право власності позивача на це майно.
В даному випадку в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_2 оспорює чи не визнає право позивача ОСОБА_1 на власність у вигляді Ѕ частки будівлі.
Судом також встановлено, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України на підтвердження втрати позивачем договору купівлі-продажу частки будівлі, навпаки, позивач зазначає, що оригінал договору купівлі-продажу не втрачений, а знаходиться у відповідача ОСОБА_2 , що унеможливлює застосування ст. 392 ЦК України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача, суд вважає за необхідне зазначити про висновки, зроблені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Крім того, згідно з п. 41 висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
В даному випадку суд вважає необхідним зазначити, що позивачу було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, порушені ним в позовній заяві, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих позивачем доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 328, 334, 355, 392 ЦК України ст. ст. 3, 5, 10, 12, 13, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 280-284 ЦПК України
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на будівлю відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області протягом 30 днів з дня його складення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справі, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне найменування та ім`я сторін та інших учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий
Повне судове рішення складено 27 січня 2021 року.
Суддя Мелітопольського
міськрайонного суду
Запорізької області : А.В. Сметаніна