КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №760/1482/19 головуючий у суді І інстанції: Букіна О.М.
провадження №22-ц/824/2267/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Київський науково-дослідний інститут "Гідроприладів" про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства "Київський науково-дослідний інститут "Гідроприладів"

про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсаційних виплат. Свої вимоги мотивувала тим, що у період з 12.01.2011 по 10.06.2013 перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством "Київський науково-дослідний інститут "Гідроприладів". Зазначає, що при розрахунку в день звільнення їй в порушення приписів ст. 116 КЗпП України, не було виплачено заробітну плату у розмірі 24898,15 грн.. Направлені вимоги позивача до відповідача щодо здійснення виплати належних сум при звільненні відповідачем не виконані. Посилаючись на вимоги ст. 116 КЗпП України позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 24898,15 грн.. Позивач також вважає, що нею було втрачено частину доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, а тому беручи до уваги те, що відповідач не виплачував заробітну плату починаючи з 30.04.2013-14.01.2019 загальна сума компенсації, яка належить до виплати складає 285466,94 грн.. З огляду на викладене, просила позов задовольнити та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 285466,94 грн.. Також, 05.08.2020 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 366857,09 грн..

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 вересня 2020 року задоволено частково позов. Стягнуто з Державного підприємства «Київський науково-дослідний інститут «Гідроприладів» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 24898,15 грн., 24898,15 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 52267,89 грн.. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 24898,15 грн. та стягнути 366857,09 грн. з відповідача на її користь, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.Вказує, що суд першої інстанції у своєму рішенні помилково посилається на норми цивільного права, оскільки правовідносини, що розглядаються в рамках цієї справи, регулюються трудовим правом, а саме відносини між працівником (навіть колишнім) та роботодавцем досить ґрунтовно врегульовані трудовим законодавством, та саме з цих підстав не заслуговують на увагу твердження, що заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно, хибним є також висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Крім того, зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні майже у 15-ть раз не сприяє відновленню майнової сфери позивача, на які посилається суд, рішення не містить жодного обґрунтування прийняття такого рішення щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач тривалий час не виплачував зарплату, а пізніше - погашав її заборгованість дуже поступово. На вказані виплати відповідачу знадобилось декілька років і навіть після звернення до суду, заборгована заробітна плата не була сплачена. Відповідач жодного разу до суду не з`явився, не надав жодного документу стосовно справи, незважаючи на зобов`язання з боку суду. Крім того, судом не взято до уваги те, що через постійно зростаючу інфляцію та знецінення національної валюти, позивач за весь час очікування погашення заборгованості понесла вагомі втрати, оскільки за цей період національна валюта значно втратила у своїй закупівельній спроможності, також, за час поступової виплати заборгованості, позивач змушена була віднаходити інші засоби до свого існування, лікування, оплати комунальних послуг тощо. Позивач вважає хибним посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, оскільки в рішенні не зазначено з яких міркувань виходив суд, зменшуючи заявлену позивачем суму відшкодування.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що не погоджується з розміром заборгованості із заробітної плати, оскільки станом на сьогодення згідно довідки №81/АДМ від 17.12.2020 року вона становить 24739,60 грн.. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, оскільки відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення, а отже 30.04.2013 року, у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст 117 КЗпП України). Вважає за необхідне, застосувати до спірних правовідносин висновки Великої палати Верховного суду викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, з урахуванням принципу розумності, справедливості та пропорційності урахувати ту обставину, що про тяжкий фінансовий стан підприємства ОСОБА_1 була обізнана, оскільки ще перед її звільненням існувала заборгованість з виплати заробітної плати. Крім того, ОСОБА_1 після звільнення, у квітні 2013 року майже сім років не зверталась до суду з позовом про стягнення коштів, чим свідомо сприяла збільшенню розміру середнього заробітку. З урахуванням висновків Великої Палати Верховного суду викладених в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9564/15-ц та принципу співмірності, урахуванням вкрай тяжкого фінансового становища відповідача, який через арешт рахунків по зведеному виконавчому провадженню № 53826833 не має можливості здійснювати фінансово-господарську діяльність та погашення заборгованості із заробітної плати, вважає доцільним зменшити розмір середнього заробітку з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі до 24 898,15 грн., що буде достатньою компенсацією майнових витрат, які понесла ОСОБА_1 через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до знищення відповідача через непомірний тягар компенсаційних витрат. Також, Велика Палата Верховного суду підтвердила висновок Верховного суду України щодо сплати судового збору за пред`явлення вимоги про стягнення з роботодавця середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, викладений при розгляді справи

№6-11121цс16. Враховуючи вищевикладене та постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, у зв`язку з несплатою ОСОБА_1 судового збору за позовну вимогу в частині стягнення середнього заробітку вважаємо її такою, що не підлягає розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідачем не надано доказів виплати заборгованості позивачу по заробітній платі, отже позовні вимоги вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 24898,15 грн. обґрунтовані. Суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Також, суд першої інстанції встановив, що відповідач порушив строки виплати позивачу нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні. Крім того вказував, що при розмірі невиплаченого заробітку - 24898,15грн., позивач просить стягнути 366857,09 грн. за затримку розрахунку, що значно перевищує розмір невиплаченої суми. Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. А тому, враховуючи матеріали справи та оцінюючи їх у сукупності, в тому числі обставини, які підлягають дослідженню, що викладені у висновку ВСУ у справі № 6-113цс16, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 24898,15 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до суми основного заробітку.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 21, 43 Конституції України, ст. ст. 94, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України.

Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу ( інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до ст. 1 Порядку № 159 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках сушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У свою чергу Порядок № 159 визначає, що сума компенсації обчислюється наступним чином: як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць(після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу - інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладено у постанові ВП ВС від від 18.03.2020 № 711/4010/13-ц (провадження №14-429цс19).

Судом встановлено, що з 12.01.2011 по 10.06.2013 перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

10.06.2013 згідно наказу №82-К від 10.06.2013 позивача було звільнено з посади контролера за власним бажанням (п.1 ч.1 ст. 38 КЗпП України).

У порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач, у день звільнення позивача не здійснив виплату нарахованої заробітної плати.

Згідно наявних у справі матеріалів вбачається, що заборгованість по заробітній платі позивача за період з липня 2012- червень 2013 становить 45859,22 грн..

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач у продовж 2012-2016 частково сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі та станом на момент звернення до суду заборгованість становить 24898,15 грн..

Крім того, позивач також просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні посилається на те, що відповідач не виплачував йому заробітну плату починаючи з 01.05.2013-01.09.2020, який складає 366 857,09 грн., а також враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» за період з 30.04.2013 -01.09.2020 у розмірі 52267,89 грн. суму компенсаційних втрат.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач після звільнення декілька років частинами отримувала невиплачену заробітну плату від відповідача. В подальшому на 3 роки позивач поїхала до своєї дочки і цим питанням не займалась, повернувшись звернулась до адвоката, а в подальшому до суду з позовом.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову та застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, оскільки наведені дії позивачки та відповідача, заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є очевидно неспівмірною зі встановленим судом першої інстанцій розміром заборгованості з заборгованості по заробітній платі.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції стягуючи заборгованість по заробітній платі у розмірі 24898,15 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 52267,89 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 24898,15 грн., прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції є справедливим, пропорційним, таким, що відповідає обставинам справи і наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що хибним є висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. А також, що суд першої інстанції у своєму рішенні помилково посилається на норми цивільного права, оскільки правовідносини, що розглядаються в рамках цієї справи, регулюються трудовим правом, а саме відносини між працівником (навіть колишнім) та роботодавцем досить ґрунтовно врегульовані трудовим законодавством, та саме з цих підстав не заслуговують на увагу твердження, що заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Крім того, зазначені доводи апеляційної скарги спростовуються висновками Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 116, 177 КзПП України та практику Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «27» січня 2021 року.

ГоловуючийсуддяЛ.П. Сушко
СуддіІ.В. Іванова
О.І. Сліпченко