Справа № 288/2026/21
Провадження № 2/288/437/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року. смт.Попільня

Попільнянський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Рудник М. І.,

за участю секретаря судових засідань - Колодяжної Н.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт.Попільня Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач) про визнання майна особистою приватною власністю в якому вказує, що 15 липня 2006 року між нею та Відповідачем було укладено шлюб та від даного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначає, що до укладення шлюбу вона працювала в місті Києві на досить високооплачуваній роботі, мала змогу заощаджувати кошти та зберігала їх у батьків. Після укладення шлюбу, Позивач мала намір придбати власне житло, проте її заощаджень на купівлю квартири не вистачало. Про це було відомо батькам Позивача, а тому в 2011 році на її день народження, вони подарували їй суму коштів, достатню для придбання квартири.

На момент купівлі квартири, між сторонами не було жодних непорозумінь, а тому Позивач довірила придбання квартири Відповідачу, як більш обізнаному в юридичних питаннях. На кого оформляти квартиру Позивач не вказала, а тому щоб спростити процедуру оформлення документів та не відволікати її від роботи та виховання дитини, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було оформлено на Відповідача.

Протягом останніх двох років сімейне життя між Позивачем та Відповідачем поступово погіршується. На даний час вони намагаються зберегти шлюб та гідні стосунки. Позивач вирішила впорядкувати майнові питання між нею та Відповідачем, а оскільки квартира придбана під час шлюбу за її особисті кошти, вона не може вважать об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю Позивача.

На підставі вищевикладеного, Позивач просить визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 на квартиру номер АДРЕСА_2 .

Представник Позивача в підготовчому судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач в підготовчому судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення.

Суд, вислухавши представника Позивача, Відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 15 липня 2006 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 було укладено шлюб. /а.с.5/

Відповідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . /а.с.6, 7/

12 квітня 2011 року між ОСОБА_6 та Покупцем - ОСОБА_2 було укладено договір купівлі - продажу, за умовами якого Продавець передав у власність Покупця належну йому на праві особистої приватної власності двокімнатну квартиру номер АДРЕСА_2 , а Покупець зобов`язується прийняти квартиру і сплатити її вартість за ціною та на умовах, встановлених у цьому договорі. Продаж квартири вчиняється за домовленістю сторін за 18267.00 гривень./а.с.8-9/

Згідно Витягу з Державного реєстру правочинів від 12 квітня 2011 року, договір купівлі - продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 зареєстрований в Державному реєстрі правочинів. /а.с.10/

02 травня 2011 року комунальним підприємством «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради прийнято рішення про реєстрацію на підставі договору купівлі - продажу від 12 квітня 2011 року права власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.11/

Відповідно до Звіту про оцінку майна № PART-1, вартість об`єкта оцінки - квартири за адресою: АДРЕСА_1 становить - 85300.00 гривень. /а.с.12-13/

Як вбачається з копії трудової книжки серії НОМЕР_4 , ОСОБА_3 з 12 лютого 2004 року по 30 червня 2006 року працювала в ТОВ « Трейд Сервіс Плюс» на посаді генерального директора. /а.с.26/

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Позивач просить визнати об`єкт нерухомого майна її особистою власністю з тих підстав, що незважаючи на те, що нерухоме майно було набуто під час перебування в шлюбі, його було придбано за її особисті кошти, а тому квартира не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним Кодексом України та Сімейним Кодексом України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зі змісту нормативних положень Глави 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

В пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова № 11) визначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою № 11 роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Конструкції норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 2006 року та по даний час перебувають в зареєстрованому шлюбі, а Відповідач на підставі договору купівлі - продажу від 12 квітня 2011 року є власником квартири.

Судом встановлено, що спірне майно було придбано за час перебування в шлюбі, тобто дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, домовленість між сторонами або шлюбний договір щодо спірного майна відсутні, а тому на вказане майно розповсюджується презумпція спільності майна подружжя.

Звертаючись до суду з позовом, Позивач визначає вищевказане нерухоме майно, як її особисту власність та вказує, що його було набуто Відповідачем за час шлюбу, але за кошти, які належали Позивачу особисто та частину яких подарували її батьки, проте належних, допустимих та достатніх доказів, на спростування презумпції спільності майна подружжя, які б свідчили про те, що вона особисто, надала власні кошти на придбання Відповідачем вказаного нерухоме майно, суду не надала.

Окремо слід зазначити, що в пункті 9 договору купівлі - продажу від 12 квітня 2011 року вказано, що згода дружини Покупця на укладання договору отримана, про що свідчить її письмова заява посвідчена 12 квітня 2011 року ОСОБА_8 , приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області за реєстровим номером 776. /а.с.9/

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається Позивач, як на підставу для задоволення її позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наведені нею при зверненні до суду доводи, щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, як необхідної обставини для визнання спірного нерухомого майна її особистою власністю.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, суд оцінивши докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Окремо слід зазначити, що визнання позову Відповідачем не є підставою для задоволення позову, оскільки відповідно до вимог частини четвертої статті 206 ЦПК України, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, а в даному випадку відсутність заперечень Відповідача проти задоволення позову, суперечить викладеним у рішенні суду обставинам з викладених вище підстав.

Не підлягають, відповідно до статті 141 ЦПК України, до подальшого розподілу понесені Позивачем судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»; статтями 15, 16, 368 ЦК України; статтями 57, 60, 61, 63, 69, 70 СК України; статтями 4, 5, 12, 13, 19, 23, 28, 48, 76, 77, 78, 81, 89, 128, 141, 198 - 200, 206, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя Попільнянського

районного суду М. І. Рудник