Справа №2-2894/11
Провадження № 22-ц/812/218/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 січня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участі боржника - ОСОБА_1 та її представника Пономарьової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_1

адвоката Пономарьової Ірини Володимирівни

на ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 листопада 2020 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Притуляк І.О., повний текст складено 26 листопада 2020 року, за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Пономарьової Ірини Володимирівни, стягувач Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", заінтересована особа Заводський відділі ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Пономарьову І.В. звернулась до суду з заявою визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Обґрунтовуючи вимоги вказувала, що 20 березня 2008 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №03.1./053/08ZKLN. В забезпечення виконання умов вказаного договору між сторонами був укладений договір іпотеки від 20 березня 2008 року, предметом якого були земельна ділянка площею 345,00 кв.м, та житловий будинок загальною площею 332,40 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2012 року із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором №03.1./053/08ZKLN в розмірі 1 005 369 гривень 26 коп., та судові витрати у розмірі 1820 гривень.

На виконання вказаного рішення 15 лютого 2012 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2015 року було замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа на ПАТ "Дельта Банк".

За заявою ПАТ "Дельта Банк", 05 липня 2019 року Заводським ВДВС у м. Миколаєві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59476568.

Разом з тим, на підставі умов договору іпотеки від 20 березня 2008 року, у відповідності до ст.ст. 36, 37 Закону України « Про іпотеку», 05 лютого 2018 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання спору. Отже із цього часу власником предмету іпотеки земельна ділянка площею 345,00 кв.м, та житловий будинок загальною площею 332,40 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 ж ПАТ «ДельтаБанк».

Таким чином вважає, що обов`язок ОСОБА_1 перед стягувачем є виконаним, а тому, з урахуванням положень ч. 5 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» виконавчого листа №2/1412/2231/12 виданий Заводським районним судом м. Миколаєва 15 лютого 2012 року, на виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2012 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №03.1./053/08ZKLN від 23 березня 2008 року в розмірі 1 005 369 гривень 26 коп., судових у розмірі 1820 гривень, слід визнати таким що не підлягає виконанню.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

Мотивуючи відмову у задоволені заяви, суд першої інстанції виходив з того, що за наявності судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили в 2012 році, не можна вважати, що сторони 05 лютого 2018 року, шляхом перереєстрації права власності на іпотечне майно, вирішили питання заборгованості ОСОБА_1 за кредитний договір №03.1./053/08ZKLN від 20 березня 2008 року, у позасудовому порядку.

Обставина, щодо урегулювання сторонами спору у позасудовому порядку відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», на яку посилається представник боржника, як на підставу заявленої вимоги, є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості. Проте на час вирішення судом спору про стягнення кредитної заборгованості будь - якого позасудового врегулювання спору між сторонами не відбулося.

Таким чином, вартість іпотечного майна, на яке було перереєстровано право власності, має враховуватися державним виконавцем при виконанні рішенні суду у виконавчого провадженні №59476568, а сам факт звернення стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку, не є підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Пономарьової І.В. подала на неї апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказувала, що дане судове рішення є необґрунтованим та прийняте з порушення судом норм матеріального та процесуального права, тому просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

Правом на подачу відзиву інші учасники справи не скористалися.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Пономарьова І.В. апеляційну скаргу підтримала, просила про її задоволення.

Жванко О.М., представник ДВС, представник ПАТ «Дельта Банк» у судове засідання не з`явилися, про дату , час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В силу ч.2 ст.372 ЦПК України таке не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, що з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду вказаним положенням закону не відповідає.

Відповідно до п. 9 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь - якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями статей 1 та 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з ч.2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

На суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально - правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально - правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь - яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Дане узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною в постанові від 16 січня 2018 року в справі №755/15479/14-ц.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 20 березня 2008 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №03.1./053/08ZKLN, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 750000 грн. терміном до 19 березня 2023 року зі сплатою 17,5 відсотків річних за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання умов вказаного договору між сторонами був укладений договір іпотеки від 20 березня 2008 року, предметом якого були земельна ділянка площею 345,00 кв.м, та житловий будинок загальною площею 332,40 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23березня 2008 року, зі ОСОБА_1 було стягнуто на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором №03.1./053/08ZKLN в розмірі 1 005 369 грн. 26 коп. та судові витрати у розмірі 1820 грн.( а.с.67-68).

На виконання зазначеного рішення, 15 лютого 2012 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №2/1412/2231/12 ( а.с.73) та постановою старшого державного виконавцем Заводського відділу ДВС Миколаївського МУЮ від 11 травня 2012 року відкрито виконавче провадження ( а.с.76).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2013 року було замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2/1412/2231/12 з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта Банк» у зв`язку з відступленням права вимоги за вищевказаним кредитним договором.

05 липня 2019 року, на підставі заяви представника ПАТ « Дельта Банк», старшим державним виконавцем Заводського ВДВС у м. Миколаїв ГТ УЮ у Миколаївській області Опята Ю.Ю., було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59476568 з примусового виконання виконавчого листа №2/1412/2231/12 виданого Заводським районним судом м. Миколаєва 15 лютого 2012 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги боржник вказувала, що між нею та ПАТ «Дельта Банк» було вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання у спосіб передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Окремим видом застави є іпотека (стаття 575 ЦК України).

Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції чинній на 05 лютого 2018 року) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Відповідно до приписів ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Наведена вище норма права передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.

Отже, положення ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені ст.38 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

Таким чином, за змістом ст.ст.1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Згідно зі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).

Отже, позасудове врегулювання шляхом набуття іпотекодержателем у власність предмета іпотеки за вартістю, визначеною на момент звернення стягнення на предмет іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, має наслідком припинення іпотечного зобов`язання на підставі абз.4 ч.1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" з моменту державної реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем та зумовлює недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання (кредитного договору) в порядку ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку".

Така правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №927/84/16 та від 03 квітня 2018 року у справі №911/2798/16, від 20 червня 2018 року у справі №756/31271/15-ц у подібних правовідносинах.

Так, із договору іпотеки, укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 вбачається, що його укладено в забезпечення виконання умов кредитного договору №03.1./053/08ZKLN (а.с.119).

Предметом іпотеки за вказаним договором є земельна ділянка площею 345,00 кв.м, та житловий будинок загальною площею 332,40 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.3. визначено, що у разі порушення Іпотекодавцем обов`язків передбачених Кредитним договором, або цим договором Іпотекодержатель вправі звернути стягнення на Майно з метою задоволення вимог, що підлягають задоволенню у відповідності до положень розділу 4 цього договору, на умовах передбачених цим договором.

Відповідно до п.1.4. Договору іпотеки, заставна вартість майна за згодою сторін складає 1959742, 40 грн. та 19347,60 грн.

Розділом 4 договору іпотеки визначено звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так п.4.1. встановлено, що за рахунок майна Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який зазначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентів, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв`язку із прострочкою Іпотекодавцем зобов`язань кредитним договором, витратами пов`язаними із звернення стягнення на Майно, втратами пов`язаними з утриманням та збереженням Майна, витратами на страхування Майна, та інші витрати, обумовлені виконання умов цього Договору.

Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на Майно у випадку порушення Іпотекодавцем умов Кредитного договору, або умов цього договору (пункт4.2.)

Пунктом 4.3. визначено, що при настанні випадків, передбачених 4.2. цього договору, Іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає Іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов`язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, Іпотекодержатель на-свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів:

-набуває право власності на Майно;

-від свого імені продає Майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог;

-дає Іпотекодавцю згоду на реалізацію Майна третім особам, визначеним Іпотекодержателем або погоджених з ним, від свого (Іпотекодавця)імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог Іпотекодержателя.

Перебіг тридцятиденного строку починається, з наступного дня, після календарної дати відправлення Іпотекодержателем повідомлення про свій намір укласти договір купівлі-продажу Майна, за місцезнаходженням Іпотекодавця зазначеним у цьому договорі.

Ціна договору купівлі-продажу Майна визначається за згодою Сторін, але в будь- якому разі не менше суми зазначеної в п. 1.4. даного Договору. У разі недосягнення згоди щодо ціни договору купівлі-продажу Майна, така ціна визначається на підставі проведеної незалежної експертної оцінки суб`єктом оціночної діяльності, визначеного Іпотекодержателем самостійно та зазначеної в звіті про оцінку майна, що складається у відповідності з Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" від 12 липня 2001 року №2658-ІІ на рівні не нижче звичайної. В разі зниження вартості Майна Іпотекодержатель вправі здійсните переоцінку вартості Майна, шляхом проведення додаткової незалежної експертної оцінки.

Умови цього пункту мають силу договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто сторони узгодили позасудовий порядок звернення стягнення. Разом з тим визначили і порядок такого звернення стягнення. Вказане узгоджується з положеннями статей 36 та 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкті нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 05 лютого 2018 року ПАТ «Дельта Банк» набуло право власності на земельну ділянку площею 345,00 кв.м, та житловий будинок загальною площею 332,40 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 (а.с.126-131).

Підставами для державної реєстрації права власності є лист-вимога, серія та номер 02.4.1/1608/17, виданий 12 жовтня 2017 року, видавник ПАТ «Дельта Банк», іпотечний договір від 20 березня 2008 року, договір купівлі-продажу прав вимоги, серія та номер 1441 від 26 червня 2013 року( номер запису про право власності 247665679 )(а.с.128-129).

Посилань на звіт про оцінку майна, отриманого Банком у власність майна надана інформація не містить.

ОСОБА_1 рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно у судовому порядку не оскаржувала.

Обтяження ПАТ «Дельта Банк» припинено 04 вересня 2019 року, у зв`язку з продажем вказаного майна новим власникам.

З вищенаведеного випливає, що ПАТ «Дельта Банк» задовольнило свої вимоги за кредитним договором скориставшись своїм правом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тобто, з огляду на вищевказану правову позицію у справі боржника ОСОБА_1 , що наразі переглядається, є наявними матеріально-правові підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції на вищенаведене уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що виконавчий лист № 2/1412/2231/12 від 15 лютого 2012 року, виданий Заводським районним судом м. Миколаєва, повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, оскільки заборгованість за кредитним договором у розмірі 1005369 грн. 26 коп., визначена у цьому листі, повністю погашена за рахунок іпотечного майна, шляхом реєстрації за стягувачем права власності на це майно, вартість ть якого відповідно до п.1.4. Договору іпотеки складає 1 959 742 грн. 40 коп. та 19 347грн.60 коп. відповідно, що значно перевищує суму стягнуто боргу, а іншої вартості нерухомого майна Банком не надано.

Частиною першою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З огляду на викладене, боржником наведено обґрунтовані підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у зв`язку із повним погашенням боргу за виконавчим листом № 2/1412/2231/12, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва від 15 лютого 2012 року.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановляючи рішення, прийшов до висновку, який не відповідає обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення і ухвалення нового судового рішення про задоволення вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376,381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пономарьової Ірини Володимирівни задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Визнати виконавчий лист № 2/1412/2231/12 від 15 лютого 2012 року, виданий Заводським районним судом м. Миколаєва на виконання заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2012 року у цивільні справі за позовом публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №03.1./053/08ZKLN від 20 березня 2008 року в розмірі 1 005 369 грн. 26 коп. та 1820 грн. судових витрат таким, що не підлягає виконанню.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 29 січня 2021 року.