КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 756/7121/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2136/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Шевчук А.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

26 січня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АЗОТ»про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку, -

В С ТА Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «АЗОТ» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 33165,45 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 248 382, 72 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період з 02.01.2013 року по 30.03.2018 року працював за сумісництвом на посаді директора департаменту з ІТ адміністрування ПАТ «АЗОТ».

30 березня 2018 року звільнився з посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін.

Зазначає, що при звільненні належний розрахунок з позивачем не був проведений роботодавцем, а саме заборгованість із заробітної плати, нарахованої за період січень 2018 року - квітень 2018 року в розмірі 33 165,45 грн. і не здійснений на час подачі даного позову .

Вважає, що окрім заборгованості з заробітної плати, відповідач повинен сплатити на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 248 382,72 грн. на підстав ст. 117 КЗпП України.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «АЗОТ» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2018 року по 20.02.2020 року 33 165 грн. 45 коп. та вирішено питання розподілу судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду змінити та визначити суму стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.03.2018 року по 20.02.2020 року в розмірі - 407 934,12 грн., вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права та не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначив, що з моменту порушення права позивача до моменту звернення до суду пройшло 3 місяці, а з моменту звільнення (30.03.2018 року) до моменту погашення заборгованості (20.02.2020 року) пройшло майже 2 роки, протягом цього періоду відповідач визнавав суму заборгованості в повному обсязі, але виплату її не проводив, зазначені кошти були стягнуті примусово в рамках виконавчого провадження відповідно до рішення суду. Тобто, відповідач свідомо не виплачував заборгованість із заробітної плати, хоча суму заборгованості визнавав у повному обсязі.

В іншій частині рішення не оскаржується та в апеляційному порядку не переглядається.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 30.03.2018 року ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади у ПАТ «АЗОТ» на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Відповідно до довідки ПАТ «АЗОТ» від 24 квітня 2019 року, загальна сума заборгованості по зоробітній платі перед ОСОБА_1 складає 33 165 грн. 45 коп.

20 лютого 2020 року відповідач в добровільному порядку сплатив ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 33 165,45 грн.

Середньоденна заробітна плата позивача визначається на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 за два повні останні місяці роботи позивача.

З урахуванням 41 відпрацьованого робочого дня у січні та грудні 2018 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 склала 862,44 грн.

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов'язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 407 934,12 грн. до 33 165,45 грн., при цьому виходив з розміру простроченої заборгованості ПАТ «АЗОТ», періоду прострочення, співмірності заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості та виплату суми заборгованості відповідачем в добровільному порядку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (статті 117 КЗпП України).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов'язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов'язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади з 30 березня 2018 року, з даним позовом до суду звернувся лише в травні 2019 року, тобто, більше ніж через рік, при цьому, судом не встановлено, що позивачу не було відомо про його порушене право щодо заборгованості по заробітній платі на момент звільнення.

Час затримки у виплаті заробітної плати з моменту звільнення ОСОБА_1 30 березня 2018 року по час фактичної сплати заборгованості із заробітної плати 20 лютого 2020 року складає 473 робочих днів, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні складає 407 934,12 грн. (862,44 грн. * 473 = 407 934,12 грн.), тобто сума компенсації в розмірі 407 934,12 грн. є більшою, ніж визначена сума заборгованості із заробітної плати в розмірі 33165, 45 грн.

Як вбачається з правових висновків, викладених ВП ВС у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, визначила критерії, з яких має виходити суд при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та зазначила, що суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Як встановлено судом, заборгованість по виплаті заробітної плати, яка була у відповідача перед позивачем, погашена 20 лютого 2020 року в добровільному порядку, у зв`язку із чим, у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 відмовлено, рішення суду в цій частині позивачем не оскаржується.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд першої інстанції дійшов правильного висновку при визначенні розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 33165 грн. 45 коп.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому оскаржувану рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року - залишити без змін .

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 27 січня 2021 року.

Головуючий

Судді