КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/529/2021 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 09 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова, третя особа: ректор Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова Андрущенко Віктор Петрович ,про стягнення додаткової заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року позивачка пред`явила в суді названий позов посилаючись на те, що з 10.09.2010 року вона працювала у відповідача на посаді прибиральниці.

Наказом №37-П від 18.01.2019 року її звільнено з посади прибиральниці з 31.01.2019 року за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України) з виплатою компенсації за невикористані відпустки за період з 10.09.2018 року по 31.01.2019 року за 7 календарних днів. Відповідно до її заяви про звільнення з роботи, причиною свого звільнення вона вказала неповна виплата заробітної плати.

Після звільнення вона звернулася із заявою на ім`я ректора про виплату додаткової заробітної плати за прибирання додаткової площі. Так, з 14.09.2015 року по 31.01.2019 року включно, вона прибирала аудиторії №№1-51,1-51-а, центральні сходи у кількості чотирьох поверхів з майданчиками, які повинні оплачуватися за другим тарифом і прибирала підвальне приміщення, яке затоплювалося неодноразово і їй доводилося прибирати його самостійно. На заяву нею було отримано відповідь від 14.06.2019 оку №04-10/1119 про те, що їй не мала виплачуватися додаткова заробітна плата, оскільки вона прибирала приміщення в межах норм і що вона раніше не зверталася із заявами про доплату. З даним питанням вона також зверталася до Голови профспілкового комітету, який також надав відповідь про те, що нарахування були здійснені в рамках чинного законодавства згідно норм, встановлених постановою КМУ №758 від 03.05.1999 р. Вважає, що відмова відповідача від виплати додаткової заробітної плати за прибирання додаткових приміщень є неправомірною в зв`язку з чим була вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Просила суд: постановити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь додаткову заробітну плату в розмірі 51329 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6647.67 грн., а разом 57 976 грн. 67 коп. та моральну шкоду в розмірі 20 000.00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 09 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд необґрунтовано встановив, що після переведення позивачки на нову дільницю (з 14 вересня 2015 року) вона не здійснювала прибирання додаткових приміщень.

Позивачкою неодноразово подавались клопотання про витребування від відповідача плану приміщень аудиторії №№ 1-51, 1 -51-а, центральних сходів з чотирма поверхами та підвального приміщення, станом на 14 вересни 2015 року, проте відповідач такого плану не надав і суд не зобов`язав відповідача надати плану приміщень станом на 14 вересня 2015 року, у порядку вимог ст. 84 ЦПК України.

Вважає, що без плану приміщень аудиторії №№ 1-51, 1-51-а, центральних сходів з чотирма поверхами та підвального приміщення, станом на 14 вересня 2015 року, не можливо вірно вирішити спір.

Крім цього, судом не враховано, що комендант центрального корпусу ОСОБА_3 неправомірно примушувала позивачку виконувати обов`язки не обумовлені трудовим договором, зокрема, прибирати будівельні матеріали, фарбувати плінтуси, прибирати інші приміщення, які закріплені за іншими працівниками.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу.З доводами апеляційної скарги не погоджуються, оскільки рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, при повному з`ясуванні всіх обставин справи і дослідженням доказів, які наявні в матеріалах справи, а тому є законним, обґрунтованим та правосудним.

Відповідач вважає позов безпідставним та таким, що не може бути задоволеним, оскільки клопотання позивачки про витребування плану приміщень судом було задоволено і представником відповідача в судовому засіданні надано позивачці та долучено до матеріалів справи копію технічного паспорта з поверховим планом на громадський будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який був досліджений у судовому засіданні.

Твердження позивачки про те, що її примушували виконувати додаткову роботу, не передбачену трудовим договором, не доведено жодними доказами.

Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 листопада 2020 року справу призначено судді-доповідачу Голуб С.А.

Поліщук Т.А. та її представник адвокат Спаський А.Ю. в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 2010 року наказом ректора № 378 ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду прибиральниці центрального корпусу університету з 10 вересня 2010 року (а.с. 37).

Як зазначив в судовому засіданні представник відповідача, з 10 вересня 2010 року по 14 вересня 2014 року ОСОБА_1 була закріплена для прибирання на дільниці Інституту інформатики, проте, у зв`язку з численним зауваженнями та скаргами від працівників Інституту інформатики комендант центрального корпусу ОСОБА_3 14 вересня 2015 року перевела її на іншу ділянку роботи - прибирати аудиторії 1-51,1-51а, центральні сходи та підвальне приміщення (а.с. 43).

Згідно заяви ОСОБА_1 від 15 січня 2019 року про звільнення її з роботи з 01 лютого 2019 року, її було звільнено з резолюцією проректора з науково-педагогічної та адміністративно господарської роботи «до наказу за згодою сторін», про що вона була ознайомлена під підпис наступного дня. Позивачка наказом № 37-П від 18 січня 2019 року була звільнена з посади прибиральниці центрального корпусу університету з 31 січня 2019 року з виплатою компенсації за невикористані дні відпустки (а.с. 38-39).

З 15 по 18 листопада 2018 року та з 20 листопада по 21 грудня 2018 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності АДХ № 540814 та АДХ № 340579.

31 січня 2019 року відповідно до заявки-розрахунку № 007731 відповідач звернувся до Фонду соціального страхування України з проханням здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення застрахованим особам, в тому числі ОСОБА_1 (а.с. 40).

Згідно Виписки від 05 березня 2019 року (а.с. 41) на рахунок Університету надійшли кошти згідно заявки-розрахунку № 007731 від 31 січня 2019 року, після чого вони були перераховані на картку ОСОБА_1 , які вона зняла зі свого рахунку 13.03.2019 р. (а.с. 59).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що норми праці для прибиральниць службових приміщень в Університеті не змінювалися і позивачка виконувала роботу в межах норм як в Інституті інформатики, так і після її переведення на нову дільницю. Прибирання додаткових приміщень (значно збільшених) позивачка також не здійснювала, понад встановлені норми не працювала, збільшений обсяг робіт не виконувала, що підтверджується наданими стороною відповідача доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив з того, що виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів Фонду, не належить до коштів підприємства (зобов`язань підприємства перед працівником), тому надання матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду працівникові після звільнення не порушує норми ст. 116 КЗпП України, а тому стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 6 647 грн. 67 коп. за відсутності будь яких доказів не підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.

Згідно із статтею 97 КЗпП, статтею 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок доплат премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими угодами.

Положеннями ст. 95 КЗпП України, ст. 3 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

За таких обставин, працівнику законом гарантується оплата праці не нижче рівня мінімальної заробітної плати не у будь-якому випадку, а виключно за умови виконання ним місячної норми праці або ж погодинної норми праці (обсягу робіт).

Статтею 85 КЗпП України передбачено, що норми праці - норми виробітку, часу, обслуговування, чисельності - встановлюються для працівників відповідно до досягнутого рівня техніки, технології, організації виробництва і праці.

За вимогами ст. 86 КЗпП України запровадження норм праці провадиться власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).

Обґрунтовуючи свій позов, позивачка посилалась на те, що вона протягом п`яти років з вересня 2010 року по вересень 2015 року прибирала приміщення інституту інформатики при університеті, а з вересня 2015 року вона прибирала інші приміщення, внаслідок чого площа прибирання значно збільшилась і за це вона мала отримувати додаткову оплату. З вимогою про нарахування такої додаткової оплати вона звернулась до відповідача вже після її звільнення з роботи.

Разом із тим, стверджуючи про збільшення обсягу робіт, який вона виконувала, позивачка не надала суду жодного доказу на доведення цих обставин. Так вона не зазначала які норми прибирання були встановлені в Університеті для прибиральників приміщень, приміщення якої площі нею прибирались до вересня 2015 року, а також не вказала, приміщення якої площі нею прибирались з вересня 2015 року і до її звільнення у січні 2019 року.

Позивачка заявила суду клопотання про витребування у відповідача плану приміщень аудиторії №№1-51,1-51а, центральних сходів, підвального приміщення. Суд задовольнив клопотання і відповідач надав суду технічний паспорт на будівлю. Однак, не дивлячись на наданий відповідачем доказ, позивачка не уточнила обґрунтування свого позову і не навела суду свої аргументи щодо площі приміщень, які вона прибирала. Позивачка голослівно заявляла про те, що відповідач мав надати суду саме план приміщень аудиторії №№1-51,1-51а, центральних сходів, підвального приміщення, а технічний паспорт не є належним доказом.

Так, відповідно до Наказу Державного Комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року технічний паспорт - документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику.

Виходячи із наведеного, саме наданий відповідачем доказ є належним і допустимим, який доводить площу приміщень, які прибирали позивачка. Вимога позивачки про надання плану приміщень, не ґрунтується на нормах чинного законодавств, оскільки такого поняття як план приміщень без прив`язки до інвентиразаційної справи не існує. План приміщення може виготовити будь-яка особа для власного користування, але це не може бути визнано належним і допустимим доказом при розгляді справи в суді.

Таким чином позивачка не довела в судовому засіданні, що її умови праці були змінені відповідачем і вона виконувала свою роботу понаднормово у зв`язку із чим потребує додаткової оплати.

Крім того, позивачка не навела у своєму позові які вимоги законодавства щодо норми праці для прибиральників службових приміщень були порушені відповідачем. Однак в апеляційній скарзі послалась на те, що суд застосував норму, яка втратила свою чинність.

Так, суд послався на те, що Наказом Міністерства освіти і науки України № 26 від 11 січня 2014 року «Про затвердження Типових штатних нормативів вищих навчальних закладів ІІІ-ІУ рівнів акредитації» визначено, що посада прибиральника службових приміщень встановлюється з розрахунку одна посада прибиральниці на 550 кв. метрів площі, що прибирається. Додаткова кількість штатних одиниць прибиральниць встановлюється у вищих навчальних закладах, що працюють у дві зміни, при розрахунку 0,12 посади прибиральниці на кожні 550 кв. метрів площі, що прибирається.

Тобто цим наказом визначалась кількість прибиральників у вищих закладах освіти в залежності від площі приміщень. Разом із тим, у зв`язку із тим, що в липні 2014 року був прийнятий новий Закон України «Про вищу освіту» і саме до компетенції вищих освітніх закладів було віднесено формування штатного розпису, цей наказ був визнаний таким, що втратив чинність відповідно до Наказу Міністерства освіти № 1082 від 13.10.2015.

Разом із тим, позивачка була прийнята на роботу за час дії наказу Міносвіти № 26 від 11 січня 2004 року, отже чисельність працівників і нормативи виконуваної ними роботи, а саме 550 кв.м. були визначені відповідно до цього наказу і не змінювались до звільнення позивачки з роботи.

В судовому засіданні було встановлено, що оклад для прибиральників службових приміщень був менший ніж мінімальна заробітна плата, отже працівникам проводилась доплата до рівня мінімальної заробітної плати. Норми прибирання приміщень в Університеті не змінювалися і позивачка виконувала роботу в межах норм як в Інституті інформатики, так і після її переведення на нову дільницю. Прибирання додаткових приміщень (значно збільшених) позивачка також не здійснювала, понад встановлені норми не працювала, збільшений обсяг робіт не виконувала, що підтверджується наданими стороною відповідача доказами, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на її користь додаткової заробітної плати обґрунтовано не були задоволені.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачкою не доведено про зміну умов її праці і понаднормове використання її праці відповідачем.

Також суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно статті 22 Закону України «Про обов`язкове загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 34 Закону України «Про обов`язкове загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

31 січня 2019 року відповідно до заявки-розрахунку № 007731 Відповідач звернувся до Фонду соціального страхування України з проханням здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення застрахованим особам, в тому числі ОСОБА_1 (а.с. 40).

Згідно Виписки від 05 березня 2019 року (а.с. 41) на рахунок Університету надійшли кошти згідно заявки-розрахунку № 007731 від 31 січня 2019 року, після чого вони були перераховані на картку ОСОБА_1 , які вона зняла з свого рахунку 13.03.2019 р. (а.с. 59).

Пункт 1 частини другої статті 32 Закону України «Про обов`язкове загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачає, що допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів Фонду, не належить до коштів підприємства (зобов`язань підприємства перед працівником), тому надання матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду працівникові після звільнення не порушує норми ст. 116 КЗпП України, а тому стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 6 647 грн. 67 коп. за відсутності будь яких доказів не підлягала до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм процесуального права та не може бути скасоване з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 263, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду Київської області від 09 жовтня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 січня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: