ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/32/21 Справа № 205/5771/16-ц Головуючий у першій інстанції: Басова Н. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Слуцькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради (Дніпропетровської міської ради), треті особи: комунальне підприємство Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство Центральний Дніпропетровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування адміністрації Чечелівського району Дніпровської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на те, що 29.07.1992 року дирекцією і комітетом профспілки ім. Петровського було прийнято постанову №280 щодо вселення ОСОБА_1 з дітьми у квартиру АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі позивач мешкає з 1992 року та по теперішній час, постійно сплачує комунальні послуги та інші супутні послуги. На теперішній час разом з позивачем у квартирі проживають онуки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі рішення Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради від 19.04.2013 року позивача призначено піклувальником неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування та визначено місце проживання з піклувальником за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2015 року ОСОБА_2 визнано недієздатним та призначено позивача його опікуном. Факт проживання позивача із онуками за вказаною адресою без реєстрації підтверджується довідкою КЖЕП «Центральний» від 18.05.2015 року. В той же час, задля отримання онуками відповідних державних та інших соціальних виплат позивач разом з онуками була зареєстрована за адресою мешкання колишнього чоловіка по АДРЕСА_3 . До 2004 року будинок АДРЕСА_4 знаходився на балансі заводу імені Петровського, а у 2004 році переданий на обслуговування КЖЕП «Центральний». Враховуючи, що будинок, в якому позивач з онуками фактично зареєстровані знаходиться в аварійному стані та є непридатним для проживання, реалізувати своє право на житло шляхом приватизації відповідної частини квартири з об`єктивних причин немає можливості. В той же час, позивачі позбавлені можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, у якій фактично мешкають тривалий час. Тому позивачі просили визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та право на реєстрацію місця проживання у вказаному житловому приміщенні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року залишено без змін (а.с. 218-222 т.1).

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 257-261 т.1).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи також в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення із частковим закриттям провадження у справі та ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підставі постанови дирекції та комітету профспілки орденів Леніна та Жовтневої революції металургійного заводу імені Петровського від 29 липня 1992 року №280 ОСОБА_4 дозволено вселення без реєстрації у дві кімнати житловою площею 28 кв. м. квартири АДРЕСА_1 у санітарно-житловій зоні заводу (а. с. 17 т.1).

Позивач ОСОБА_1 29 червня 2004 року змінила прізвище, у зв`язку з розірванням шлюбу, з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 , відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого повторно 13.02.2018 року Чечелівським районним у см. Дніпрі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області (а.с. 105 т.1).

Будинок АДРЕСА_4 був переданий до комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 20 травня 2004 року №1435 на баланс КЖЕП «Центральний» (а. с. 20 т.1).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2012 року у справі №419/5169/2012 ОСОБА_7 позбавлена батьківських прав стосовно її неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , 1996 року народження, та ОСОБА_3 , 1998 року народження; рішення набрало законної сили (а. с. 14-15 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Красногвадійської районної у м. Дніпропетровську ради від 19 квітня 2013 року № 77 призначено ОСОБА_1 піклувальником неповнолітніх онуків: ОСОБА_3 , 1998 року народження, ОСОБА_2 , 1996 року народження, яким надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування; визначено місце проживання дітей разом з піклувальником у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 13 т.1).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року у справі №204/4426/15-ц ОСОБА_2 , 1996 року народження, визнано недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено ОСОБА_1 його опікуном; рішення набрало законної сили (а. с. 9-10 т.1).

ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою по АДРЕСА_3 з 30.04.2013 року, що підтверджується копією її паспорту серії НОМЕР_1 (а.с. 88 т.2).

Згідно копії паспорту ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 та копії паспорту ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 , їх місце проживання зареєстроване у будинку АДРЕСА_5 з 30.04.2013 року (а.с. 7, 8 т.1).

Право власності на квартиру АДРЕСА_6 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстроване (а.с. 89 т.2).

Згідно копії довідки (виписки із будинкової книги про склад сім`ї та зареєстрованих), будинок по АДРЕСА_3 аварійний, будівля хитка, кімнати сирі (а.с. 17 т.2).

09 грудня 2019 року експертом - інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_8 було складено акт за результатами проведення обстеження за адресою по АДРЕСА_3 та встановлено, що вказана квартира знаходиться в аварійній будівлі, яка непристосована для проживання, кімнати вологі та неопалювані (а.с. 52-53).

Встановлено, що, станом на час подання позову, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 постійно проживали у квартирі АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 - з 1992 року, а її онуки - з часу їх народження, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами та визнано відповідачем. Так, відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2012 року у справі №419/5169/2012 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 стосовно її неповнолітніх синів ОСОБА_2 , 1996 року народження, та ОСОБА_3 , 1998 року народження, яке набрало законної сили, судом було прийнято у якості належного доказу акт обстеження квартири АДРЕСА_1 та встановлено, що вказаним дітям бабусею ОСОБА_1 забезпечені необхідні житлово-побутові умови саме за вказаною адресою (а. с. 14-15 т.1).

Листом Департаменту по роботі з активами Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради від 26.12.2019 року №3/15-584 повідомлено, що згідно з матеріалами проекту внесення змін до генерального плану розвитку м. Дніпра (затверджених рішенням Дніпровської міської ради від 20.09.2017 №82/24) територія на якій знаходиться земельна ділянка, на якій розташований будинок АДРЕСА_4 , віднесена до територій проектних санітарно-захисних зон (а.с. 79-81 т.2).

Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради листом від 08.01.2020 року №3/9-12 повідомив, що ним не видавалися ордери на квартири у будинку АДРЕСА_4 , зокрема на спірну квартиру (а.с. 82, 96 т.2).

Відповідно до листа Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 15.11.2019 року №6/5-1289, місце проживання в будинку по АДРЕСА_4 зареєстроване у наступних квартирах: АДРЕСА_7 - 2 осіб, №4 - 5 осіб, №6 - 3 осіб, №7 - 4 осіб, №8 - 3 осіб, №12 - 4 осіб, №13 - 3 осіб, №14 - 3 осіб, №15 - 2 осіб, №16 - 1 особа, №18 - 2 осіб, №19 - 2 осіб, №20 - 2 осіб, №21 - 1 особа, №22 - 2 осіб, №24 - 2 осіб, №26 - 3 осіб, №27 - 4 осіб, №28 - 1 особа, №29 - 10 осіб, №30 - 4 осіб, №31 - 2 осіб, №33 - 2 осіб, №34 - 1 особа, №35 - 3 осіб, №36 - 2 осіб, №37 - 3 осіб, №38 - 2 осіб, №39 - 2 осіб, №40 - 1 особа, №41 - 1 особа, №42 - 2 осіб, №43 - 3 особи, №44 - 4 особи, №46 - 2 особи, №47 - 2 особи, №48 - 1 особа, №49 - 1 особа, №50 - 1 особа, №51 - 4 особи, №52 - 2 особи (а.с. 42-48 т.2).

Зі змісту вказаної вище інформації Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади від 15.11.2019 року №6/5-1289, місце проживання фізичних осіб у перелічених квартирах будинку АДРЕСА_4 реєструвалось більшістю в період з 1995 року по 2018 рік, а також, зокрема, у 1975 році (одна особа) та у 1976 році (одна особа); зареєстровані мешканці будинку проводять приватизацію відповідних квартир. Інформацію про зареєстрованих осіб у вказаному вище будинку було також надано до суду першої інстанції, яка міститься в листі ЖКЕП «Центральний» від 06 березня 2017 року №67 (а.с. 69-70 т.1).

Згідно протоколу №4 засідання районної громадської комісії з житлових питань Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 24.03.2011 року, ОСОБА_1 було відмовлено у реєстрації у спірній квартирі (л.д. 28 т.1). Численними листами виконкому Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, Дніпропетровської міської ради ОСОБА_1 , яка діяла від свого імені та від імені підопічних онуків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , було повідомлено про неможливість реєстрації місця проживання за адресою по АДРЕСА_2 (а.с. 25 - 35).

Крім того, 22 лютого 2021 року ОСОБА_3 звернувся із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою по АДРЕСА_2 та цього ж дня Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відмовлено у реєстрації місця проживання, у зв`язку з неподанням необхідних документів (а.с. 214-215, 216 т.2).

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 310 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами 4, 5 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За змістом статті 52 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Частиною 1 статті 58 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до частини 1 статті 50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним відповідно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.

Згідно зі статтею 114 ЗК України санітарно-захисні зони створюються навколо об`єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об`єктів від територій житлової забудови.

У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей.

Правовий режим земель санітарно-захисних зон визначається законодавством України.

Відповідно до частин першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Крім того, відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», заяви № 7151/75 та № 7152/75, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Гіллоу проти Сполученого Королівства від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Ларкос проти Кіпру від 18 лютого 1999 року).

Отже, всяке позбавлення права на житло є втручанням в право особи і без дослідження пропорційності і з`ясування балансу інтересів неможливо вирішити спір.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши надання позивачу ОСОБА_9 у 1992 року права вселення без реєстрації у квартиру АДРЕСА_1 ; враховуючи постійне проживання останньої з членами її сім`ї (онуками) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вказаній квартирі тривалий час та відсутність у них іншого житла; встановивши факти реєстрації місця проживання у спірному будинку великої кількості фізичних осіб (понад 80 осіб); беручи до уваги вимоги як міжнародних нормативних актів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, - колегія приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (станом на час подання позову) та ОСОБА_3 права користування вказаним житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання у вказаному житловому приміщенні.

Відсутність у позивачів ордера на вселення та договору найму на спірну квартиру, оскільки будинок перебуває у санітарно-захисній зоні заводу, в якій заборонено реєстрацію місця проживання громадян та видачу ордерів на житлові будинки на підставі протоколу президії Кабінету Міністрів України від 11 січня 1986 року № 10, не є підставою для позбавлення позивачів (станом на час подання позову) основоположного права на житло, гарантоване Конституцією України.

Необхідно зауважити, що будинок, в якому зареєстроване місце проживання позивачів по АДРЕСА_5 знаходиться в аварійному стані, непридатному для проживання. Наявність у власності чи користуванні позивачів іншої житлової нерухомості, окрім спірної, судом не встановлено та відповідних доказів суду не представлено.

Колегія також зазначає про збереження балансу інтересів між сторонами, враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради та ордерів на проживання у ній іншим особам не видавалось; при цьому у вказаній квартирі тривалий час фактично проживала сім`я позивачів (станом на час подання даного позову у справі).

Згідно пояснень представника відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, Дніпровська міська рада визнає право позивачів на проживання та не заперечує право на реєстрацію у квартирі по АДРЕСА_2 ; факт тривалого, постійного користування позивачами спірною квартирою відповідач також визнає; позов про виселення позивачів із спірної квартири відповідачем не заявлено, у позасудовому порядку Дніпровською міською радою такі вимоги позивачам не предявлялись. Викладене підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Згідно письмових пояснень Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 13.08.2020 року №6/6-625, останнє не заперечує наявність у позивачів права на реєстрацію у вказаній квартирі на підставі постанови дирекції та комітету профспілки орденів Леніна та Жовтневої революції металургійного заводу імені Петровського від 29 липня 1992 року №280 (а.с. 170 т.2).

Однак, як було встановлено вище, позивачем неодноразово, зокрема, 22 лютого 2021 року ОСОБА_3 було відмовлено у реєстрації місця проживання за адресою по АДРЕСА_2 (а.с. 214-215, 216 т.2).

На викладене вище місцевий суд увагу не звернув, у повному обсязі фактичних обставин справи не встановив, не надав належної оцінки усім наявним в матеріалах справи доказам, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Разом з тим, встановлено, що позивач у справі, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Чечелівським районним у м. Дніпрі відділом ДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 17.11.2020 року, актовий запис №2994 від 17.11.2020 року (а.с. 200, 248 т.2).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_2 , відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого Чечелівським відділом ДРАЦС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 29.10.2021 року, актовий запис №2687 (а.с. 24 т.3).

Відповідно до статті 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Підставою процесуального правонаступництва є наступництво в матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони, зокрема, внаслідок смерті, зі спірних чи встановлених судом правовідносин майнового характеру. При процесуальному правонаступництві всі процесуальні дії, виконані попередником, є обов`язковими для правонаступника.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.

Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Згідно статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 377 ЦПК України встановлено, що якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Пунктом 7 частини 1 статті 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Виходячи з викладеного, встановивши, що позивачі у справіОСОБА_1 та ОСОБА_2 померли після ухвалення оскаржуваного рішення місцевого суду та відкриття апеляційного провадження; встановивши наявність підстав для скасування рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року; приймаючи до уваги, що право користування житловим приміщенням та право на реєстрацію місця проживання у житловому приміщенні нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, - колегія дійшла до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання, на підставі пункту 7 частини 1 статті 255 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене, встановивши, що з дитинства по цей час ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 ; іншого житла у користуванні не має; будь-якого нерухомого майна у власності не має; враховуючи, що відповідач визнає право позивача на проживання у квартирі АДРЕСА_1 , - колегія дійшла висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_3 на проживання та, відповідно, реєстрацію місця проживання у спірній квартирі.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з частковим закриттям провадження у справі в частині вимог ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , а також ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання закрити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради (Дніпропетровської міської ради) про визнання права користування житловим приміщенням та права на реєстрацію місця проживання задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та право на реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова