УХВАЛА

Іменем України

12 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 461/3784/20

провадження № 61-17276ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» про визнання необґрунтованою відмови у працевлаштуванні та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до КЗ Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи», в якому просила визнати необґрунтованою відмову останнього у її працевлаштуванні на посаду лікаря-терапевта та лікаря-кардіолога, яка відображена у листі від 03 лютого 2019 року № 105, та просила зобов`язати останнього укласти з нею трудовий договір на посаду лікаря-терапевта обласної МКСЕК № 2.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що має стаж роботи

на посаді лікаря понад 40 років, обіймала посаду голови міжрайонної спеціалізованої кардіологічної МСЕК більше 8 років. Вказувала, що неодноразово зверталася до КЗ Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» із заявою про прийняття її на роботу, однак отримувала відмову у працевлаштуванні у зв`язку із відсутністю вакантних посад. У січні 2020 року повторно звернулася до відповідача із заявою про прийняття

на роботу на посаду лікаря-терапевта, або за наявності вакансії, на посаді лікаря-кардіолога, однак отримала відповідь у формі листа від 03 лютого

2020 року № 105, в якому повідомлено про відсутність вакантних посад.

ОСОБА_1 зазначала, що у січні 2020 року помер ОСОБА_2 , який обіймав посаду голови Обласного МСЕК № 2, лікаря-терапевта, а тому станом на січень-лютий 2020 року була наявна вакантна посада, на яку вона могла бути працевлаштована. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 вважає відмову

у працевлаштуванні необґрунтованою, а тому просила задовольнити її позов.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано необґрунтованою відмову

КЗ Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» у працевлаштуванні ОСОБА_1 на посаду лікаря-терапевта

та лікаря-кардіолога, яка відображена у листі від 03 лютого 2019 року № 105; зобов`язано КЗ Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» повторно розглянути кандидатуру ОСОБА_1

на зайняття вакантної посади. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано і прийнято нову постанову про відмову

в задоволенні позову.

20 жовтня 2021 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку

до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Нормами статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку

на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску

з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Вказану касаційну скаргу подано з пропуском строку на касаційне оскарження судових рішень, і ОСОБА_1 заявлено клопотання про поновлення цього строку, з посиланням на те, що копію повного тексту оскаржуваної постанови апеляційного суду отримано 22 вересня 2021 року, що підтверджується штрихкодовим ідентифікатором на копії конверта Львівського апеляційного суду, відповідно до якого датою вручення поштової кореспонденції є саме

22 вересня 2021 року.

Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.

Також, у касаційній скарзі міститься клопотання ОСОБА_1 про звільнення її від сплати судового збору, з посиланням на важкий майновий стан, а також на те, що предметом позову є захист трудових прав.

Відповідно до частин першої, третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж

до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи

за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину

з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину

з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє

в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати

на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

З огляду на вищевикладене, враховуючи майновий стан заявника та те,

що предметом позову є захист трудових прав, клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З касаційної скарги убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваної постанови апеляційного суду.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала

у Львівському обласному центрі медико-соціальної експертизи з 04 січня

1993 року лікарем-терапевтом-реабілітологом спеціалізованої кардіологічної МСЕК. У 2002 році переведена на посаду лікаря-кардіолога-реабілітолога цієї

ж МСЕК, а з 01 листопада 2005 року - голова міжрайонної спеціалізованої кардіологічної МСЕК № 2.

Відповідно до наказу головного лікаря Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи від 16 квітня 2014 року № 99 ОСОБА_1 звільнено

з посади голови міжрайонної спеціалізованої кардіологічної МСЕК № 2

за згодою сторін, на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася

до КЗ Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» із заявами про прийняття її на роботу, які розглянуто головний лікарем Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи, однак

у задоволенні заяв відмовлено у зв`язку із відсутністю вакантних посад.

08 січня 2020 року ОСОБА_1 зверталася до відповідача із заявою про прийняття її на роботу головою кардіологічної МСЕК з 13 січня 2021 року, однак 09 січня 2020 року КЗ Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» листом № 5 повідомлено її про неможливість працевлаштування у зв`язку із відсутністю вакантної посади.

Вказана відмова ОСОБА_1 не оскаржувалася.

28 лютого 2020 року ОСОБА_1 зверталася із двома заявами до головного лікаря центру МСЗ із заявами про прийняття її на посадутерапевта, кардіологана обласну комісію №2з 02 березня 2020 року.

Головний лікарем Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи

у відповідь на вказані заяви було надано відповідь ОСОБА_1 за № 105

від 02 березня 2020 року, яка була помилково датована 03 березня 2020 року, про те, що працевлаштувати її в обласній МСЕК № 2 немає можливості, у зв`язку з відсутністю вакантних посад терапевта та кардіолога.

Згідно зі статтею 2 КЗпП України, право громадян України на працю, тобто

на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять

і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За вимогами статті 2-1 КЗпП України, забороняється будь-яка дискримінація

у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення,

а також сприяння у збереженні роботи.

За статтею 22 КЗпП України,забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального

і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці

чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання

не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров`я працівника можуть встановлюватись законодавством України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до наказу головного лікаря КЗ Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» Решоти В. Й. від 08 січня 2020 року № 17 трудовий договір з головою обласної МСЕК №2, лікарем-терапевтом - ОСОБА_4 припинено з зв`язку зі смертю.

Наказом головного лікаря КЗ Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» Решоти В. Й. від 08 січня .2020 року № 18, виконання обов`язків голови обласної МСЕК № 2 покладено на ОСОБА_5 лікаря-невропатолога цієї ж МСЕК з 08 січня 2020 року.

Із наказу від 14 лютого 2020 року № 51«Про внесення змін в штатний розпис

та затвердження на посаді голови обласної МСЕК № 2 ОСОБА_5 » убачається, що у зв`язку із виробничою необхідністю з 14 лютого 2020 року внесено зміни

до штатного розпису - в обласній МСЕК № 2 замість посади «голова комісії-лікар-терапевт» введено посаду «голова комісії-лікар-невропатолог»

та одночасно з 17 лютого 2020 року цим наказом ОСОБА_5 - лікаря-невропатолога затверджено на посаді голови обласної МСЕК № 2.

Також апеляційним судом встановлено, що станом на 01 січня 2020 року,

на 01 березня 2020 року в обласній МСЕК № 2, куди були подані ОСОБА_1

28 лютого 2020 року дві заяви про працевлаштування, не було вакантних посад лікаря-терапевта та лікаря-кардіолога, оскільки посада лікаря-кардіолога

у Обласній МСЕК № 2 взагалі відсутня, а посади лікарів-терапевтів зайняті лікарями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Також апеляційним судом встановлено, що у випадку звернення ОСОБА_1

із заявою про прийняття її на посаду лікаря терапевта до 03 лютого 2020 року такої вакантної посади в Обласній МСЕК №2 не було, з січня 2020 року, оскільки у зв`язку зі смертю голови обласної МСЕК № 2, лікаря - терапевта ОСОБА_4 з`явилася вакантна посада голови обласної МСЕК № 2, а не лікаря терапевта, яка не була вакантною.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, а також обґрунтовано зазначив, що технічна помилка у даті відповіді 03 лютого 2020 року замість 02 березня 2020 року

по суті значення для вирішення справи немає, оскільки ОСОБА_1 звернулася

із заявами 28 лютого 2020 року про прийняття її на посади кардіолога

та терапевта та відповідачем правомірно відмовлено їй у працевлаштуванні,

у зв`язку із відсутністю вказаних вакантних посад у Обласній МСЕК № 2.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваної постанови свідчить,

що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Ураховуючи наведене, судове рішення ухваленоз дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосування норм права

є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування

чи тлумачення.

Керуючись статтею 390, частинами першою, четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Задовольнити клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, та звільнити її від сплати судового збору за подання касаційної скарги на постанову Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду

від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1

до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» про визнання необґрунтованою відмови

у працевлаштуванні та зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська