Справа №265/46/21
Провадження №2-о/265/41/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Дрьомовій О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 265/46/21 за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, зацікавлена особа: ОСОБА_2 ,

за участі зацікавленої особи ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

Заявниця звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя із вказаною заявою, посилаючись на те, що вона одружена із ОСОБА_2 , з яким мешкає окремо та подала до суду позов про розірвання шлюбу із ним. Однак ОСОБА_2 часто навідується до її місця проживання, кв. АДРЕСА_1 , власником якої вона є. При цьому із заінтересованою особою у неї склались важкі стосунки, під час спілкування, спільного проживання певний час та зустрічей з ОСОБА_2 останній висловлювався нецензурною лайкою, ображав, принижував її, вчиняючи відносно заявниці систематично психологічне та фізичне домашнє насильство, внаслідок чого вона викликана поліцію, яка фіксувала вказані обставини та відносно ОСОБА_2 було складено два адміністративних протоколи за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Таким чином, вважає себе особою, яка зазнала домашнього насильства, тому звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису для захисту від повторного вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 . Таким чином просила суд строком на 6 місяців заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці її проживання по АДРЕСА_2 , заборонивши наближатися йому на відстань ближче ніж 500 метрів до такого місця проживання ОСОБА_1 , а також заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явилась, надавши заяву суду з проханням вирішити справу за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні заявлених вимог.

Не погоджуючись із заявленими вимогами, ОСОБА_2 подав суду відзив, де вказував, що 26 січня 2016 року він із ОСОБА_1 уклав шлюб. Однак з 2020 року фактично шлюбні відносини між ними припинені. 27 жовтня 2020 року він звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні кв. АДРЕСА_1 , яка була набута у період шлюбу сторін за письмовою згодою ОСОБА_2 . Також вказував, що з жовтня 2020 року заявник чинить йому перепони у проживанні в зазначеній квартирі, змінивши замок, та не впускає до квартири. Додавав, що підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису відсутні, оскільки заявником не було надано доказів на підтвердження вчинення ним систематичного домашнього насильства та не доведено настання ризиків насильства у майбутньому. На підставі викладеного просив суд у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_2 в суді, не визнаючи вимоги ОСОБА_1 , вказував, що у нього з ОСОБА_1 виникали обопільні сварки, однак домашнього насильства відносно дружини він не застосовував. Додавав, що протягом останніх двох місяців взагалі не спілкувався із ОСОБА_1 . Визнавав натомість, що не оскаржував постанову суду від 21 грудня 2020 року про накладення на нього стягнення за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП. Підтримав поданий ним відзив та просив суд відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що подана заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявниця перебуває з 26 січня 2016 року у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 , та у провадженні суду наразі перебуває позов щодо розірвання шлюбу між вказаним подружжям.

Також судом було встановлено, що в суді з жовтня 2020 року триває провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в приводу поділу двокімнатної кв. АДРЕСА_1 , придбаній сторонами по справі у шлюбі 18 квітня 2017 року, та про усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні таким житлом.

Так на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 придбала кв. АДРЕСА_1 за письмовою згодою свого чоловіка, ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За паспортними даними заявника вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_2 .

Натомість, ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_3 з 28 квітня 2010 року.

Суд також вказує, що за інформацією Лівобережного ВП ЦВП ГУ НП в Донецькій області від 2 грудня 2020 року вбачається, що за зверненням заявниці відносно ОСОБА_2 складено два протоколи про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173-2 КУпАП.

Так згідно із постановою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 21 грудня 2020 року, яка набула чинності 4 січня 2021 року ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. за вчинення ним домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , що виразилось у завданні шкоди психологічному здоров`ю заявниці 29 вересня 2020 року у приміщенні кв. АДРЕСА_1 та 19 жовтня 2020 року поруч із буд. АДРЕСА_4 .

Суд зазначає, що основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно із п. 3, 6, 8, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно із ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

За п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

На підставі викладеного та встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що під час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникають конфліктні ситуації, в ході яких заявниця потерпає від психологічного насильства з боку свого колишнього чоловіка, що підтверджується постановою суду від 21 грудня 2020 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

За ч. 6 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашнього насильству», обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

У постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року по справі № 756/3859/19 зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

З огляду на наявні у справі письмові докази суд вважає, що заявницею в процесі розгляду справи доведено існування загрози вчинення ОСОБА_2 протиправних дій відносно неї у майбутньому.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 4 липня 2019 року по справі № 638/17813/18.

Отже, з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві судом зроблено висновок про наявність підстав для покладення заборон на ОСОБА_2 за допомогою обмежувального припису.

На підставі переліченого, суд вважає, що з наданих заявником доказів доводи ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження, проте її заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так суд вважає, що за обставинами справи слід покласти заборони на ОСОБА_2 на строк саме один місяць за допомогою обмежувального припису.

Також суд зазначає, що за ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права кривдника користування житлом з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному законом, є легітимним заходом втручання у права та свободи такої особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

У наявній справі суд, на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків), зробив висновок, що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи.

Тому суд дійшов висновку про можливість задоволення вимог заявниці щодо видачі обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 щодо права на користування ним кв. АДРЕСА_1 , набутій у період його шлюбу із ОСОБА_1 , де остання мешкає, бо в такому випадку будуть дотримані гарантії ОСОБА_1 на спеціальні засоби правового захисту, передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Також судом було враховано, що ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_3 .

За таких обставин суд, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника, вважає, що вимоги ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони ОСОБА_2 перебувати у місці проживання заявниці, тобто в кв. АДРЕСА_1 , а також заборони йому наближатися на визначену відстань до 500 м. до місця такого проживання заявниці, підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2020 року по справі № 754/11171/19.

Отже, суд вважає справедливим встановити тривалістю в один місяць обмеження ОСОБА_2 щодо заборони перебувати в такому місці проживання ОСОБА_1 та заборони наближатися на відстань ближче ніж 500 метрів до цього місця проживання заявниці.

При цьому через недоведеність суд відхиляє вимоги ОСОБА_1 щодо заборони ОСОБА_2 вести із нею листування, телефонні переговори, а також переслідувати або контактувати із заявницею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб, оскільки доказів наявності протиправних дій зацікавленої особи по відношенню до ОСОБА_1 за допомогою даних засобів матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 350-8 ЦПК про видачу або продовження обмежувального припису суд не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомляє уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано або продовжено обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад за місцем проживання (перебування) заявника.

Керуючись ст. 293-294, 3501-3508 ЦПК,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, зацікавлена особа: ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований по АДРЕСА_3 , строком на 1 (один) місяць у вигляді:

1) заборони перебувати ОСОБА_2 в місці проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто у кв. АДРЕСА_1 ;

2) заборони наближатися ОСОБА_2 на відстань ближче, ніж 500 (п`ятсот) метрів до місця проживання ОСОБА_1 , яка зареєстрована та мешкає по АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Копію рішення направити до Лівобережного ВП ЦВП ГУ НП у Донецькій області для взяття ОСОБА_2 на профілактичний облік.

Копію рішення направити до виконкому Маріупольської міської ради.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Повний текст рішення суду складено та підписано 12 січня 2021 року.

Суддя