Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 207/831/20

провадження № 61-8057св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року у складі судді Бистрової Л. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» (далі - ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат», комбінат) про визнання незаконним встановлення змін істотних умов праці та їх скасування, відновлення колишніх умов праці з повним робочим тижнем і повним робочим часом та посадового окладу, чинного до введення змін істотних умов праці; про визнання днями вимушеного прогулу вільні дні, встановлені незаконним введенням змін істотних умов праці; про стягнення невиплаченої заробітної плати (з проведенням індексації) в результаті незаконного встановлення змін істотних умов праці в розмірі посадового окладу, чинного до введення змін істотних умов праці; про визнання незаконним наказу про звільнення та його скасування, про відновлення на роботі; про скасування у трудовій книжці запису про звільнення та внести запис про поновлення на роботі; про визнання днями вимушеного прогулу всі дні з дати звільнення по дату винесення рішення суду; про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу після звільнення; про стягнення вихідної допомоги за порушення власником законодавства про працю, умов трудового та колективного договору; про відшкодування майнових витрат та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала на посаді провідного інженера бюро нестандартного механічного обладнання, запчастин та металоконструкцій відділу устаткування в ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат».

Відповідно до наказу № 1217 генерального директора ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» від 01 жовтня 2019 року «Про зміни в організації виробництва та праці структурних підрозділів» працівникам комбінату введено режим неповного робочого часу із зайнятістю не більше 60 % від балансу робочого часу, з оплатою за фактично відпрацьований час. З наказом вона ознайомлена 04 жовтня 2019 року. Цей наказ видано без погодження з профспілкою.

Наказом від 27 листопада 2019 року № 1367 «Про введення графіків роботи з неповним робочим часом» працівникам комбінату введено графіки роботи з зайнятістю від 60 % до 1 % від балансу робочого часу в одну робочу зміну. Її ознайомлено з цим наказом та в усній формі повідомлено про те, що вона буде працювати за графіком № 7А304, який є додатком до наказу, тобто працювати в режимі неповного робочого часу із зайнятістю 30 % від балансу робочого часу, з дводенним робочим тижнем, в одну зміну (денну), тривалість зміни 5,53 години, вихідні - середа, четвер, п`ятниця, субота, неділя.

Розпорядженням по відділу устаткування від 06 грудня 2019 року № 966 «Про зміну графіку та режиму роботи» введено в дію вказаний графік. З розпорядженням її ознайомлено 06 грудня 2019 року. Про те, що ці зміни стосуються і її, вона письмово повідомлена не була.

Як стало відомо пізніше, всім працівникам відділу устаткування, окрім неї, надано повідомлення від 29 листопада 2019 року про те, що їм запропоновано перейти на режим повного робочого часу.

Наказом по підприємству від 30 грудня 2019 року № 1498 «О порядке организации работы персонала в январе 2020 г.» встановлено, що мінімальний розмір заробітної плати працівників не може бути меншим 2/3 посадового окладу, а неповний робочий час може встановлюватися лише за заявою працівника. Таку заяву вона не оформляла.

На ім`я генерального директора були направлені звернення стосовно неправомірності її переведення на роботу з неповним режимом робочого часу. Листом від 27 жовтня 2020 року № 01/149 генеральний директор надав формальну відповідь, вказавши на те, графіки роботи встановлюються індивідуально для кожного працівника. Стосовно того, що її обрано до складу профспілкових органів, адміністрації комбінату стало відомо тільки в січні 2020 року.

Зазначала, що до складу профспілкових органів її обрано 04 жовтня 2019 року.

Розпорядженням від 16 березня 2020 року № 105 по відділу устаткування (з посиланням на накази від 01 жовтня 2019 року № 1217 та від 27 листопада 2019 року № 1367) їй в черговий раз змінено графік роботи і встановлено новий графік № 7А001 із зайнятістю 1% робочого часу. Переведення буде здійснено не раніше 18 травня 2020 року. Із вказаним розпорядженням ознайомилась та зазначала, що не згодна.

Адміністрацією підприємства взагалі не видано ніяких документів, які б доводили або підтверджували, що на комбінаті фактично відбулися зміни в організації виробництва та праці.

Наказом (розпорядженням) від 18 травня 2020 року № 511 (виданим у період її хвороби, що підтверджується листком непрацездатності), позивач звільнена з роботи згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. Незважаючи на те, що в наказі № 511 підставою для звільнення є пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України, вона не давала адміністрації комбінату ні письмової, ні усної відмови від продовження роботи. Крім цього, згоду на звільнення виборного члена профактиву, профспілковий комітет не надавав, що є грубим порушенням колективного договору.

У день звільнення, 18 травня 2020 року, позивач не отримала фінансовий розрахунок і розрахунковий лист з розшифровкою нарахувань, не отримала компенсацію за невикористані дні відпустки, не отримала наказ про своє звільнення, трудова книжка залишилась у ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат», і навіть 19 травня 2020 року на її прохання видати довідку про нараховані при звільненні суми, їй було відмовлено.

У зв`язку з викладеним, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просила визнати незаконним встановлення змін істотних умов праці та скасувати їх; відновити колишні умови праці з повним робочим тижнем і повним робочим часом та посадовим окладом, чинним до введення змін істотних умов праці; визнати днями вимушеного прогулу вільні дні, встановлені незаконним введенням змін істотних умов праці; стягнути невиплачену заробітну плату (з проведенням індексації) в результаті незаконного встановлення змін істотних умов праці в розмірі посадового окладу, чинного до введення змін істотних умов праці; визнати незаконним наказ про її звільнення та скасувати його; відновити її на роботі; скасувати у трудовій книжці запис про звільнення позивача, внести запис про поновлення її на роботі; визнати днями вимушеного прогулу усі дні з дати її звільнення по дату винесення рішення суду; стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу після звільнення позивача; стягнути з відповідача вихідну допомогу за порушення власником законодавства про працю, умов трудового та колективного договору; відшкодувати позивачу майнову та моральну шкоду.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано наказ (розпорядження) від 18 травня 2020 року № 511 ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України незаконним та скасовано його. Поновлено ОСОБА_1 на роботі у ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» з 18 травня 2020 року на посаді провідного інженера бюро нестандартного механічного обладнання, запчастин та металоконструкцій відділу устаткування. Стягнуто з ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 18 травня 2020 року по дату винесення рішення суду - 20 жовтня 2020 року) у розмірі 69 167,52 грн без утримання податків і платежів. Стягнуто з ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 4 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач дотримався процедури зміни істотних умов праці, як це передбачено частиною третьою статті 32 КЗпП України в результаті змін в організації виробництва і праці, проте, врахувавши що позивач була звільнена в період тимчасової непрацездатності, дійшов висновку, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог трудового законодавства, у зв`язку з чим застосував наслідки, передбачені частиною другою статті 235 КЗпП України.

Також суд першої інстанції встановив, що порушення відповідачем трудових прав позивача призвело до моральних страждань останньої та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, а тому дійшов висновку про наявність підстав і для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо скасування запису у трудовій книжці про звільнення позивача на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України та виконання запису про відновлення її на роботі, суд першої інстанції зазначив про те, що саме рішення суду про задоволення позову в частині вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення її на роботі є підставою для внесення відповідних відомостей до трудової книжки.

Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача майнових витрат у розмірі 3 551,22 грн, які понесені нею на лікування в результаті захворювання, яке сталося внаслідок незаконних дій відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і хворобою позивача та недоведеність спричинення такої шкоди.

Додатковим рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 грудня 2020 року резолютивну частину рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року доповнено таким абзацом: «Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» судовий збір на користь держави в сумі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок».

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що у рішенні від 22 грудня 2020 року не розглянуто питання про розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 15 квітня 2021 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» задоволено частково. Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року в частині визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволено частково. Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади провідного інженера бюро нестандартного механічного обладнання, запчастин та металоконструкцій відділу устаткування, відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України, з 18 травня 2020 року на 22 травня 2020 року. Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. У решті рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині розгляду позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним і поновлення на роботі та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, встановивши правомірність введення змін істотних умов праці позивачу та незаконність звільнення під час тимчасової непрацездатності, дійшов помилкового висновку про визнання наказу (розпорядження) про припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України незаконним та скасував його, тоді як повинен був визначити іншу дату звільнення позивача.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні цих вимог.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині розгляду інших позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції ухвалив це рішення у вказаній частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції щодо наслідків вирішення спору не спростовують.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У травні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- проігнорували вимоги частини третьої статті 252 КЗпП України та частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» щодо отримання попередньої згоди на звільнення заявника від Первинної профспілкової організації «Металістів», членом виборного органу якої вона була, а також вищого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок);

- не звернули увагу на те, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є, зокрема, відмова працівника від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці;

- не перевірили, чи повідомив відповідач заявника про зміну істотних умов праці у двомісячний строк, як передбачено статтею 32 КЗпП України;

- не встановили, чи мали місце зміни істотних умов праці у ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» для всіх працівників відділу устаткування цього підприємства, чи вони стосувались лише позивача; чи були зміни істотними, чи викликані вони змінами в організації виробництва і праці;

- не дослідили доказів, наданих заявником, на підтвердження обсягів виконуваної нею роботи на підприємстві відповідача;

- не врахували, що для заявника відповідачем навмисно створювались умови праці, за яких вона не зможе працювати і її можна буде звільнити з роботи;

- проігнорували те, що відповідач не приймав нових посадових інструкцій для посади, яку обіймала позивач ОСОБА_1 ;

- не врахував висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 18 травня 2020 року у справі № 761/11887/15-ц та від 20 січня 2021 року у справі № 201/2668/19.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 виклала клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року, постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року та зупинення дії постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року.

У липні 2021 року ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» із застосуванням засобів поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 14 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням заявнику строку для усунення недоліків, зокрема для надання доказів про дату отримання копії повного тексту оскаржуваної постанови апеляційного суду та сплати судового збору у розмірі 5 747,16 грн.

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема: квитанція від 01 червня 2021 року № 1Е0А-С08А-1Е6Н-7Е11, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та копія заяви з матеріалів справи про видачу копії судового рішення з відміткою про її отримання 20 квітня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29 червня 2021 року про виправлення описки, поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано з Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області матеріали цивільної справи № 207/831/20; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року; надано іншим учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

У серпні 2021 року матеріали справи № 207/831/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2021 року справу № 207/831/20 призначено до судового розгляду колегією суддів у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 працювала на посаді провідного інженера бюро нестандартного механоустаткування, запчастин та металоконструкцій відділу устаткування в ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат».

01 жовтня 2019 року генеральним директором ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» видано наказ № 1217 «Про зміни в організації виробництва та праці структурних підрозділів».

Відповідно до зазначеного наказу з 01 грудня 2019 року для працівників комбінату тимчасово, на період зупинки роботи основних агрегатів та обладнання, введено режим неповного робочого часу за графіком 7А із зайнятістю не більше 60 % від балансу робочого часу, з оплатою за фактично відпрацьований час.

04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 обрано профгрупоргом профгрупи Первинної профспілкової організації «Металістів» (далі - ППО «Металістів») у відділі устаткування ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат».

Наказом від 27 листопада 2019 року № 1367 «Про введення графіків роботи з неповним робочим часом» введено з 01 грудня 2019 року в дію графіки роботи з неповним робочим часом згідно з додатком.

ОСОБА_1 ознайомлено з цим наказом та повідомлено про те, що вона буде працювати за графіком № 7А304, який є додатком до наказу, тобто працювати в режимі неповного робочого часу із зайнятістю 30 % від балансу робочого часу, за дводенним робочим тижнем, в одну зміну (денну), тривалість зміни 5,53 години, вихідні - середа, четвер, п`ятниця, субота, неділя.

Розпорядженням по відділу устаткування від 06 грудня 2019 року № 966 «Про зміну графіку та режиму роботи» введено в дію вказаний графік, з яким позивача ознайомлено 06 грудня 2019 року.

Листом від 13 березня 2020 року № 271 профспілковий комітет ППО «Металістів» надав згоду на переведення провідного інженера бюро нестандартного механоустаткування, запчастин та металоконструкцій відділу устаткування ОСОБА_1 на графік роботи № 7А001 для працівників комбінату, що працюють в режимі неповного робочого часу із зайнятістю 1% від балансу робочого часу, в одну зміну (денну).

16 березня 2020 року видано розпорядження № 105 «Про зміну графіку та режиму роботи» по відділу устаткування.

Зазначеним розпорядженням встановлена зміна графіка роботи позивача № 7А304 зі спливом 2-х місячного терміну з дати ознайомлення з розпорядженням від 16 березня 2020 року, але не раніше 18 травня 2020 року, на графік № 7А001 з зайнятістю 1 % від балансу робочого часу.

Із зазначеним розпорядженням позивача ознайомлено під підпис 16 березня 2020 року.

Позивача повідомлено про необхідність подання нею заяви про свою згоду чи незгоду на продовження роботи за займаною посадою на нових умовах та доведено до її відома те, що працівники, які не виразили свою позицію (згоду/відмову) щодо роботи на нових умовах, вважаються такими, що не згодні продовжити роботу в нових умовах.

ОСОБА_1 своєї згоди на продовження роботи на нових умовах під час ознайомлення із попередженням про зміну істотних умов праці не надала.

Крім того, 16 березня 2020 року ОСОБА_1 запропоновано ознайомитись із списком наявних на комбінаті вакансій та отримати направлення на співбесіду із числа вакантних місць, але від ознайомлення із списком вакансій та отримання направлення позивач відмовилась, про що свідчить акт, складений відділом кадрів ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» від 16 березня 2020 року.

Оскільки позивачем не було надано згоди на продовження роботи на нових умовах праці, наказом (розпорядженням) від 18 травня 2020 року № 511 «Про припинення трудового договору (контракту)», ОСОБА_1 звільнено з роботи 18 травня 2020 року, у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

З 12 травня 2020 року по 21 травня 2020 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному.

Звертаючись до суду із позовом, вона зазначала, що у ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» фактично не відбувалось змін в організації виробництва і праці; вона не давала адміністрації відповідача ні письмової, ні усної відмови від продовження роботи зі зміною істотних умов праці; профспілковий комітет не надавав згоди на її звільнення як члена виборного органу профспілки, тому її звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України було незаконним.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач дотримався процедури зміни істотних умов праці, як це передбачено частиною третьою статті 32 КЗпП України в результаті змін в організації виробництва і праці, проте, врахувавши, що позивач була звільнена в період тимчасової непрацездатності, дійшов висновку, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог трудового законодавства, у зв`язку з чим застосував наслідки, передбачені частиною другою статті 235 КЗпП України.

Також суд першої інстанції встановив, що порушення відповідачем трудових прав позивача призвело до моральних страждань останньої та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, а тому дійшов висновку про наявність підстав і для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 000,00 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині розгляду позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, встановивши правомірність введення змін істотних умов праці позивачу та незаконність звільнення під час тимчасової непрацездатності, дійшов помилкового висновку про визнання наказу (розпорядження) про припинення трудового договору з ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України незаконним та скасував його, тоді як повинен був визначити іншу дату звільнення позивача.

Також апеляційний суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні цих вимог.

Із зазначеними висновками судів Верховний Суд цілком погодитись не може з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин другої, шостої статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з положеннями статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини четвертої статті 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Статтею 32 КЗпП України передбачено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи, пов`язаною із зміною істотних умов праці, не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору.

Відповідно до частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Згідно з частиною другої, третьої статті 252 КЗпП України зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Наведені норми закону встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм.

Працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень.

Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Передбачена частиною третьою статті 252 КЗпП України й частиною третьою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» гарантія про обов`язкове отримання роботодавцем попередньої згоди виборного органу, а також вищого виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника, який є членом виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації, розповсюджується на випадки його звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18).

Крім того, відповідно до частини дев`ятої статті 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду.

Отже, законодавець зобов`язує суд, у разі з`ясування того, що немає згоди профспілкового органу на звільнення, зупинити розгляд справи та звернутися до такого профспілкового органу.

Із матеріалів справи вбачається, що 04 жовтня 2019 року позивача ОСОБА_1 обрано профгрупоргом профгрупи ППО «Металістів» у відділі устаткування ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» (т. 1 а. с. 34).

У позовній заяві та численних уточненнях до неї, позивач зазначала, що посада профгрупорга профгрупи ППО «Металістів» у відділі устаткування ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» є виборною, а тому перед її звільненням відповідачу, відповідно до вимог статті 252 КЗпП України та частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», необхідно було отримати згоду виборного органу ППО «Металістів», членом якого вона є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

У письмових поясненнях представник відповідача (т. 1 а. с. 196-208) підтвердив, що позивач є членом виборного органу ППО «Металістів», але вказав, що, на його думку, чинним законодавством взагалі не передбачено отримання попередньої згоди виборного органу професійної спілки на припинення трудового договору на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції на указане уваги не звернув, не встановив чи посада профгрупорга профгрупи ППО «Металістів» у відділі устаткування ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» є виборною та не перевірив дотримання відповідачем вимог статті 252 КЗпП України і частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» при звільненні позивача на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Невстановлення судом першої інстанції цих фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, зумовило передчасний висновок про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

У свою чергу, суд апеляційної інстанції, переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в силу своїх повноважень, на вказане уваги не звернув, недоліків рішення суду першої інстанції в цій частині не виправив.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, оскільки суди не з`ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, то відповідно до статті 411 ЦПК України, керуючись принципом процесуальної економії, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду та передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді апеляційному суду необхідно встановити чи посада профгруппорга профгрупи ППО«Металістів» у відділі устаткування ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» є виборною; у випадку позитивної відповіді на попереднє питання перевірити дотримання відповідачем вимог статті 252 КЗпП України та частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» при звільненні позивача на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України; у випадку, визначеному у частині дев`ятій статті 43 КЗпП України зупинити провадження у справі та звернутися до ППО «Металістів» та вищого виборного органу цієї профспілки із запитом, у якому, зокрема, порушити питання щодо розгляду питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 , яка є членом виборного органу, після чого розглянути спір по суті.

При цьому колегія суддів зазначає, що прийняття профспілковим органом рішення про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем не може бути саме по собі беззаперечною підставою для визнання звільнення незаконним. У такому випадку суд повинен буде, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства, перевірити обґрунтованість такого рішення (відповідність рішення нормам трудового законодавства, фактичним обставинам і підставам звільнення працівника, його діловим і професійним якостям), за наслідками чого ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 406, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний Г. І. Усик В. В. Яремко