Провадження № 2/161/3830/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Жаловаги І.П.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у вільному володінні, розпорядженні та користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що він є одноосібним власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно належить йому на праві приватної власності відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.06.2010 року (справа №2-4015/10).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.11.2021 року було розірвано. Відповідач не бажає добровільно знятись з реєстрації, на прохання позивача не реагує, хоча останніх півтора роки не проживає за вказаною адресою.

Факт реєстрації відповідача у вказаному житловому приміщенні обмежує позивача у реалізації права власності.

З огляду на наведене, зважаючи також на те, що ОСОБА_2 не пов`язана з позивачем спільним побутом, не є власником житла, оскільки квартира не є спільною власністю подружжя, ОСОБА_4 просить суд ухвалити рішення про визнання відповідача, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 15 вересня 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження.

19 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому вона не визнає позовні вимоги. Вказує, що починаючи з 18.07.1984 року була зареєстрована та фактично проживала у квартирі АДРЕСА_2 . Однак, 14.05.2020 року вона отримала травму в побуті і була госпіталізована в травматологічне відділення Волинської обласної клінічної лікарні. 19.05.2020 року її було прооперовано на правому кульшовому суглобі. З 19.05.2020 року по 20.05.2020 року перебувала у ВАІТ, а потім була повернута в ортопедичне відділення, де у неї проявились ознаки дезорієнтації. Вказана поведінка зумовила переведення відповідача до Волинської психіатричної лікарні, де з 25.05.2020 року по 01.09.2020 року остання проходила лікування та була переведена у КП «ВОКЛ» ВОР. З 21.12.2020 року по 30.12.2020 року перебувала в реабілітаційному комплексі «АГАПЕ». За час проходження курсу лікування та реабілітації відповідач подав до суду позов про розірвання шлюбу. З моменту одержання травм та до сьогодні доступу до квартири вона немає, оскільки позивач чинить їй перешкоди у цьому. Враховуючи наведене, ОСОБА_2 змушена винаймати собі житло та затрачати на це значні кошти. ОСОБА_4 категорично відмовляється надавати їй право на користування житлом, в якому вона зареєстрована. Крім того, у додаткових поясненнях до відзиву, зазначено, що відносини між колишнім чоловіком та дружиною не можуть вважатись тимчасовими, мають постійний характер. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщення. З огляду на наведене, позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.

Відповідач та її представник проти задоволення позовних вимог заперечили, надали пояснення аналогічні викладеному у відзиві на позов та додаткових поясненнях до нього.

Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 травня 1980 року, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.11.2020 року (справа №161/12897/20), що набрало законної сили, було розірвано (а.с.11-13).

ОСОБА_4 є одноосібним власником об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 264270014 від 05.07.2021 року (а.с.6-7).

Підставою виникнення права власності було рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.06.2010 року (справа №2-4015/10), що набрало законної сили, про визнання за позивачем права власності на спадкове майно за заповітом (а.с.8-10).

Враховуючи вказане, квартира АДРЕСА_2 не є об`єктом спільної власності подружжя та належить позивачу на праві приватної власності.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто, під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Частиною 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відносини набуття права користування житлом на підставі сімейних відносин регулюється статтею 405 ЦК України, а саме: члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Разом із цим, ця норма є частиною розділу, що регулює відносини користування чужим майном (сервітуту) і визначає підставу набуття права користування. Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут може бути припинено за припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Нормами ст. З Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частини 2 статті 104 СК України підставою припинення шлюбу є його розірвання.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Разом із тим, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При цьому, право члена сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, отже з припиненням право власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

Положеннями ч.2 ст. 405 УК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач тривалий час не проживає за адресою місця реєстрації, вказаний факт не нею не заперечується.

Доказів того, що їй чиняться перешкоди у доступі до приміщення на підтвердження своїх заперечень стороною відповідача суду не надано.

Факту наявності майна відповідача у спірній квартирі також не встановлено.

Ініціатором розірвання шлюбу відповідно до рішення суду від 10.11.2020 року був позивач, однак вказане рішення ОСОБА_2 не оскаржувалось та є таким, що набрало законної сили.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія позовної заяви від 13.05.2020 року, яка була подана до суду ОСОБА_2 та в подальшому залишена без розгляду за її заявою.

Шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дітей немає, спільним побутом вони не пов`язані, що також не виключає наявність у сторін приватного особистого життя незалежного від інтересів іншого з подружжя.

Звертаючи увагу на те, що відповідач більше не входить до кола членів сім`ї власника, подальше перебування її у квартирі, що є приватною власністю позивача, та реалізація нею права користування житловим приміщенням можлива за погодженням із ОСОБА_5 , та наявності відповідної угоди між ними (усної чи письмової) про безоплатний чи інший порядок користування житлом.

Відтак, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена його сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Припинення права розпорядження майном в даному випадку пов`язане із захистом права власності особи, оскільки факт реєстрації відповідача у спірній квартирі за умови відсутності для того передбачених законом підстав є достатнім доказом наявності перешкод, що унеможливлюють користування та розпорядження позивачем належним йому майном на власний розсуд.

За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи характер спірних правовідносин сторін, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи те, що відповідач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до положень ч. 6 ст. 141 України судові витрати у справі компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 64, 150, 156, 162 ЖК України, ст. 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 76, 77, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Позивач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення суду складено 25 листопада 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк