Справа № 2027/2916/2012
Провадження № 4-с/643/46/21
УХВАЛА

27.01.2021 м. Харків

Cуддя Московського районного суду м. Харкова Новіченко Н.В., розглянувши

скаргу ОСОБА_1 , який діє як законний представник в

інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та

ОСОБА_3

на дії Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко

Дмитра Анатолійовича під час виконавчого провадження з примусового

виконання виконавчих листів, виданих Московським районним судом м.

Харкова у справі № 2027/2916/2012

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в

особі Харківської філії Акціонерного товариства «Укргазбанк»

до 1. ОСОБА_4

2. ОСОБА_5

3. ОСОБА_2

4. ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної

політики Харківської міської ради

про стягнення заборгованості, виселення та звернення стягнення на предмет

іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

26.01.2021 року ОСОБА_1 (далі скаржник) звернувся до Московського районного суду м. Харкова зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитра Анатолійовича, відповідно до змісту якої просить суд:

- визнати незаконними та протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича, що полягають у здійсненні ним звернення стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , в рахунок погашення заборгованості в розмірі 142 302 доларів США 55 центів та 117 797, 55 грн. стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк» в частині здійснення примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова у справі № 2027/2916/2012, де боржником є неповнолітня дитина, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати незаконним та протиправним дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича, що полягають у здійсненні ним звернення стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 142 302 доларів США 55 центів та 117 797, 55 грн. стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк» в частині вчинення правочину щодо квартири, належній на праві власності неповнолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на праві користування малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без отримання попереднього дозволу органів опіки та піклування;

- скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича від 15.05.2020 про відкриття виконавчих проваджень № 61100506 та № 62096914 на підставі виконавчих листів № 2027/2916/2012, виданих 26.04.2018 року Московським районним судом м. Харкова про звернення стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 142 302 доларів США 55 центів та 117 797, 55 грн. стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк» як такі, що винесені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Разом зі скаргою скаржником була подана заява про забезпечення позову, відповідно до змісту якої він просить суд вжити заходів до забезпечення позову та зупинити стягнення на підставі виконавчих документів у виконавчих провадженнях № 61100506 та № 62096914, а саме виконавчих листів № 2027/2916/2012, виданих 26.04.2018 Московським районним судом м. Харкова про звернення стягнення на предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітньому сину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рахунок погашення заборгованості в розмірі 142 302 долари США 55 центів та 117 797 гривень 55 копійок на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» до розгляду справи по суті, про що постановити ухвалу.

В обґрунтування заяви скаржник посилається на те, що приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитром Анатолійовичем відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2027/2916/2012, виданого 26.04.2018 Московським районним судом м. Харкова про звернення стягнення на предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та його неповнолітньому сину: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була передана в іпотеку ПАТ АБ «Укргазбанк» в якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання кредиту в іноземній валюті на придбання зазначеної квартири, яка є постійним місцем проживання його неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Іншого житла, належного на праві власності чи користуванні у їх матері - ОСОБА_4 та його неповнолітніх дітей немає. Про здійснення відчуження вказаної іпотечної квартири скаржнику стало відомо 21 січня 2021 року зі слів його неповнолітніх дітей, які повідомили про реалізацію квартири ДП «Сетам» 27 січня 2021 року о 9.00 год. В той же час, 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 № 1304-VII (далі Закон № 1304-VII), згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Таким чином, на думку скаржника дії приватного виконавця є протиправними, оскільки не відповідають вимогам чинного законодавства України та порушують законні права та охоронювані законом інтереси його неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якими зазначене нерухоме житло використовується як місце постійного проживання та у разі його реалізації позбавить його ефективного захисту з метою поновлення прав його неповнолітніх дітей. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на зазначене скаржник вважає, що спірна квартира, загальною площею 106,8 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_2 не може бути примусово реалізована на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вона використовується як місце постійного проживання іпотекодавця, яка є матірю неповнолітніх дітей та трьох його дітей, із яких дві дитини є неповнолітніми, при цьому син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є одним із власників спірної квартири, а син - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно мешкає за вказаною адресою з моменту народження та іншого житла у неповнолітніх дітей немає, тому рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню. Також скаржник зазначає, що в порушення пункту 8 частини 2 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитро Анатолійович, незважаючи на пряму заборону Закону щодо виконання рішень, за якими боржниками є діти, здійснює виконання виконавчих листів, в яких боржником є його неповнолітній син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Крім того, в порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» щодо необхідності отримання попереднього дозволу органів опіки та піклування щодо нерухомого майна , право власності на яке або право користування мають діти, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. без отримання попереднього дозволу органів опіки та піклування передано державному підприємству «Сетам» відомості щодо реалізації зазначеної квартири шляхом проведення електронних торгів, які призначено 27 січня 2021 року на 9.00 год.

На переконання скаржника, такий вид забезпечення позову як зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, є абсолютно співрозмірним до заявлених вимог та унеможливить протиправне відчуження нерухомого майна до розгляду справи по суті та набрання рішенням законної сили, враховуючи, що вказане житло використовується як місце постійного проживання заявників та неповнолітніх дітей та інше житло у яких відсутнє.

Згідно ч. 1 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Розглянувши заяву скаржника про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні означеної заяви, враховуючи наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд зазначає, що обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 11, 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, а також постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 753/410/19, від 20.07.2020 у справі № 639/8448/19, від 02.07.2020 у справі № 657/1211/19.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

В даному випадку, скаржник звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області, відповідно до змісту якої просить суд:

- визнати незаконними та протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича, що полягають у здійсненні ним звернення стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 142 302 доларів США 55 центів та 117 797, 55 грн. стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк» в частині здійснення примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова у справі № 2027/2916/2012, де боржником є неповнолітня дитина, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати незаконним та протиправним дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича, що полягають у здійсненні ним звернення стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 142 302 доларів США 55 центів та 117 797, 55 грн. стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк» в частині вчинення правочину щодо квартири, належній на праві власності неповнолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на праві користування малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без отримання попереднього дозволу органів опіки та піклування;

- скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича від 15.05.2020 про відкриття виконавчих проваджень № 61100506 та № 62096914 на підставі виконавчих листів № 2027/2916/2012, виданих 26.04.2018 року Московським районним судом м. Харкова про звернення стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 142 302 доларів США 55 центів та 117 797, 55 грн. стягувачу ПАТ АБ «Укргазбанк» як такі, що винесені з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Одночасно, скаржник просить суд вжити заходів до забезпечення позову та зупинити стягнення на підставі виконавчих документів у виконавчих провадженнях №61100506 та №62096914, а саме виконавчих листів № 2027/2916/2012, виданих 26.04.2018 Московським районним судом м. Харкова про звернення стягнення на предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітньому сину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рахунок погашення заборгованості в розмірі 142 302 долари США 55 центів та 117 797 гривень 55 копійок на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» до розгляду справи по суті, про що постановити ухвалу.

При цьому, обираючи саме такий захід забезпечення позову скаржник посилається на п. п. 2, 6 ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якими позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Судом встановлено, що заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.03.2012 у справі № 2027/2916/12 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської філії Акціонерного банку «Укргазбанк» задоволено:

- стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» в особі Харківської філії АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 119 від 03.05.2007 у розмірі 142 302, 55 доларів США та пеню в сумі 117 797, 55 грн.;

- в рахунок погашення зазначеної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ;

- виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого нежитлового приміщення.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13.02.2013 вищевказане судове рішення залишено без змін.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20.10.2017 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 142 302, 55 доларів США та 117 797, 55 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

З доданих до заяви документів вбачається, що приватним виконавцем Бабенко Д.А. здійснюється виконавче провадження № 62100506 та № 62096914 з примусового виконання виконавчих листів № 2027/2916/2012 від 20.10.2017, виданих на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова у справі № 2027/2916/2012 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме чотирьохкімнатної квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Стягувачем в означених виконавчих провадженнях є ПАТ АБ «Укргазбанк».

Відповідно до листа № 8453/08-18-20 від 30.12.2020 Державне підприємство «Сетам» на виконання абзацу 4 пункту 2 розділу VII Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5 повідомило відомості щодо реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронних торгів: реєстраційний номер лота 460323 (уцінено лот № 428596), відомості про предмет іпотеки Ѕ частки чотирьохкімнатної квартири загальною площею 106,8 м.кв., розташованої за адресою АДРЕСА_2 , день та час проведення електронних торгів 27.01.2021 року о 09:00 год., початкова ціна продажу майна 694 720, 00 грн.

Крім того, відповідно до листа № 8454/08-18-20 від 30.12.2020 Державне підприємство «Сетам» на виконання абзацу 4 пункту 2 розділу VII Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5 повідомило відомості щодо реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронних торгів: реєстраційний номер лота 460324 (уцінено лот № 428603), відомості про предмет іпотеки 1/4 частки чотирьохкімнатної квартири загальною площею 106,8 м.кв., розташованої за адресою АДРЕСА_2 , день та час проведення електронних торгів 27.01.2021 року о 09:00 год., початкова ціна продажу майна 347 360, 00 грн.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому, суд зазначає, що основним законом України є Конституція, що закріплено в її преамбулі.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Таким чином, Конституція України як правовий акт з найвищою юридичною силою, закріплюючи принцип верховенства права, послідовно проводить принцип верховенства закону у системі нормативно-правових актів.

Визначення терміну "верховенства права" викладено в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004: "Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України".

Як вбачається із доповіді Венеціанської комісії "Про верховенство права" складовими верховенства права є обов`язковість зрозумілості, ясності та передбачуваності положень закону та обов`язковість реалізації владних повноважень відповідно до закону, справедливо та розумно.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (пункт 4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004).

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.

Положеннями статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Обов`язковість рішень суду як засада судочинства конкретизується у процесуальному законодавстві і пов`язується з набранням рішеннями законної сили.

Положеннями частини 1 та 2 статті 18 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковий характер судового рішення, яке ухвалюється іменем України, підкреслює авторитет судової влади, оскільки жодне рішення інших органів не може прийматись іменем України. Вимога про ухвалення судових рішень іменем України випливає з теорії поділу влади, згідно з якою судова влада є гілкою державної влади України, а тому рішення судів є уособленням волевиявлення держави і, відповідно, їх виконання має бути гарантовано державою. Саме тому обов`язковість судових рішень забезпечується державою.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13.12.2012).

З огляду на вищевказані положення чинного законодавства, прийняте Московським районним судом м. Харкова судове рішення у справі № 2027/2916/2012, є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Пункт 1 статті 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом.

Європейським судом з прав людини неодноразово відмічалось, що ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

Так у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява N 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом має оцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.

Судом підкреслювалося, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі "Іммобільяре СаффІ" проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, n. 66. ECHR 1999-V).

Стороні не може бути відмовлено у своєчасному виконанні фінального рішення щодо компенсації збитків за шкоду (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), § 35), незалежно від складності національних процедур правозастосування або бюджетної системи держави. Держава не може не виконувати рішення, спираючись на недостатність бюджетних коштів або інших ресурсів (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), § 35; Amat-G Ltd and . Mebaghishvili v. Georgia (Амат-Г Лімітед і Мебагішвілі проти Грузії), § 47; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (по. 1)[ВП], § 199).

Стаття 6 § 1 гарантує виконання остаточних, обов`язкових судових рішень (на відміну від виконання рішень, що можуть оскаржуватись у судах вищої інстанції) (Ouzounis and Others V. Greece, (Узуніс проти Греції), § 21).

Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною «права Ради Європи» (Hornsby V. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (по. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).

У цьому розумінні виконання рішення повинно бути повним та вичерпним, а не частковим (Matheus v. France (Матецс проти Франції), § 58; Sabin Popescu v. Romania (Sabin Popescu проти Франції), §§ 68-76), і рішення не може не виконуватись, бути позбавлено юридичної сили, або незаконно відкладено (Immobiliare Saffi v. Italy (Іммобільяре Саффі проти Італії) [ВП], § 74).

Відмова органу влади враховувати рішення, винесене судом вищої інстанції суперечить статті 6 § 1 (Turczanik v. Poland (Турчанік проти Польщі), §§ 49-51).

Крім вищевказаного, суд зазначає, що пунктами 1, 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права та обов`язковості виконання рішень.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 Цивільного процесуального кодексу України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі № 753/20449/18.

При цьому, виходячи з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 2 вищевказаної постанови, недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

У пункті 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року роз`яснено, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

На недопустимості забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили також і наголошував Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 524/188/18.

Статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано питання зупинення вчинення виконавчих дій, і це питання відноситься виключно до компетенції державного виконавця.

Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Згідно зі статтею 35 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини першої статті 34 цього Закону до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини першої статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті.

Окрім того, зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, яке передбачене положеннями пункту 6 частини 1 статті 150 Цивільного процесуального кодексу України, можливе у разі оскарження виконавчого документа у судовому порядку.

Разом з тим, ОСОБА_1 не оскаржує виконавчий лист чи судове рішення, на підставі якого він виданий, а у поданій скарзі оскаржуються дії приватного виконавця в порядку судового контролю за виконанням рішення суду.

Суд зазначає, що наслідком задоволення поданої скаржником заяви про забезпечення позову при розгляді скарги на дії приватного виконавця шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчих документів буде фактично зупинення виконання судового рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, що призведе до порушення прав стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання судового рішення, яке набрало законної сили в розумні строки, передбачені Законом.

У постанові Верховного Суду від 29.11.2019 року у справі №760/24587/19 (провадження №61-20558ск19) також зазначено, що безпідставне зупинення стягнення без оскарження у судовому порядку виконавчого документа, на підставі якого таке стягнення відбувається, може паралізувати судовий процес та уможливити процесуальні стратегії, спрямовані на досягнення недієвості судового рішення.

Крім того, частина 11 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України містить імперативну норму, згідно з якою не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в (або мають наслідком) припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування) або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії, що проводить конкурс, аукціон, торги, тендер чи іншу публічну конкурсну процедуру.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 81, 149-153, 261 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 261 Цивільного процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня підписання її повного тексту шляхом подання у відповідності до п. 15.5. ч. 1 ПЕРЕХІДНИХ ПОЛОЖЕНЬ Цивільного процесуального кодексу України апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду або через Московський районний суд м. Харкова.

Суддя Н.В. Новіченко