Ухвала

25 січня 2021 року

м. Київ

справа № 761/27815/19

провадження № 61-536ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фінанси та кредит» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення безпідставно отриманих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Фінанси та кредит») та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд ГВФО) про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позов обґрунтовував тим, що рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2009 року визначено суму боргу ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 за кредитним договором від 27 березня 2007 року № МКЛМ 40-07 - 338 817 грн, кредитний договір розірвано. За весь період у 2009 році стягнуто з боржника та поручителя борг за кредитним договором у розмірі 42 329,21 грн. У 2015 році банк звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за рахунок предмета іпотеки - нежитлового будинку на АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою.

За заявами ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в межах виконавчих листів № 548/981/15 реалізовано предмет іпотеки на прилюдних торгах, сума реалізації виручки за вказані об`єкти склала 474 620 грн та 10 800 грн, а всього 485 420 грн.

Таким чином, загальна сума отриманих з боржника та поручителя коштів склала 527 749,21 грн при визначеній Хорольським районним судом у 2009 році розмірі зобов`язань - 338 8147 грн, а тому банком надлишково отримано від реалізації майна позивача суму у розмірі 188 932,21 грн.

Станом на момент звернення до суду з позовом відповідач вимогу про повернення коштів не виконав, коштів не повернув, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

Ураховуючи наведене, позивачка просила суд стягнути з Фонду ГВФО на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у розмірі 188 932,21 грн та стягнути солідарно з Фонду ГВФО та ПАТ «Банк фінанси та кредит» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 24 807 грн.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 15 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Фонду ГВФО на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у розмірі 188 932,21 грн. Стягнуто з Фонду ГВФО та ПАТ «Банк фінанси та кредит» на користь ОСОБА_1 солідарно інфляційні втрати у розмірі 24 807 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване обґрунтованістю позову, зокрема, з огляду на позицію позивача, яка є послідовною, законною, обґрунтованою та неспростованою відповідачами.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційну скаргу Фонду ГВФО задоволено, рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 15 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що договір від 07 березня 2007 року № МЗМ-40-07 діє до повного виконання (пункт 18 Договору), він є дійсним, не розірваним та не припиненим за згодою сторін, правова підстава набуття іпотекодержателем коштів від продажу вказаного майна, виключає застосування інституту безпідставного набуття чи збереження майна а отже, ОСОБА_1 обрала неефективний спосіб захисту права.

У січні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 213 739,21 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100=227 200 грн).

Отже, відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі немає посилання на зазначені випадки.

Підстави для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фінанси та кредит» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний