Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2021 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Передрій І.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису.

Згідно заявлених вимог, заявник просить суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження прав: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ; обмежити спілкування з постраждалою малолітньою ОСОБА_3 .

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що заявник проживає з її чоловіком

ОСОБА_4 та їх малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з ними проживає брат заявника ОСОБА_2 , який ніде не працює, протягом багатьох років веде аморальний та антисанітарний спосіб життя, щодня перебуває в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, підтримує стосунки з кримінальними особами, приводить їх до дому, погрожує фізичною розправою, вчиняє насильницькі дії психологічного характеру (словесні образи, нецензурна лайка, приниження, погрози фізичною розправою, залякування, не надання можливості вільно пересуватися по квартирі), фізичного характеру (ляпаси, страждання від укусів клопів) та економічного характеру (примушування до сплати за комунальні послуги, руйнування предметів домашнього вжитку, використання продуктів харчування заявника), крім того має непогашені кредити. В заяві зазначено, що заявник та її малолітня дитина потерпають від насильства зі сторони ОСОБА_2 протягом багатьох років, неадекватна поведінка якого негативно впливає на здоров`я заявника та її дочки, вони не можуть почувати себе вдома в безпеці, оскільки брат не контролює свої дії, на зауваження та прохання не реагує. Родина заявника перебуває на обліку сімей, які опинилися в складних життєвих обставинах (є постраждалими від домашнього насильства з боку ОСОБА_2 ). Ситуація домашнього насильства призвела до депресивного настрою заявника, а також пригніченого психоемоційного стану дитини. Заявник зазначає, що вона з 2010 року по 2020 рік неодноразово зверталась до правоохоронних органів. У 2014 році ОСОБА_2 вчиняв щодо заявника кримінальні правопорушення. Фінансові установи вимагають від заявника сплати за борговими зобов`язаннями брата. Звернення до правоохоронних органів не дало жодного результату, ОСОБА_2 не змінив своєї поведінки, не зважаючи на те, що йому виносились офіційні попередження та він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. В заяві зазначено, що ОСОБА_2 вчиняє насильство щодо заявника та її дитини протягом тривалого часу, не зважаючи на заходи вжиті поліцією та судом. Після кожного рішення суду він і надалі вчиняє фізичне і психічне насильство, погрожує фізичною розправою та впевнений у своїй безкарності. Протягом 2021 року заявник неодноразово викликала підрозділ по протидії насильству в сім`ї « Поліна », яким було видано терміновий заборонний припис. В стані «білої гарячки» ОСОБА_2 вчиняє насильницькі дії в присутності малолітньої дитини. Також в заяві зазначено про те, що ОСОБА_2 заніс до квартири клопів. Заявник зазначає, що дії її брата, антисанітарний стан у кімнаті, невідомість безпечності місць та людей з якими він спілкується та у яких перебуває, реально загрожує фізичному здоров`ю та життю заявника та її доньки, а також призводить до певних психологічних страждань. Тому заявник переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства ОСОБА_2 щодо неї та малолітньої дитини, а також настання тяжких наслідків для їх здоров`я є дуже високою, а попередні заходи вжиті до кривдника поліцією та судом виявились неефективними та не захистили заявника та її доньку від насильства.

Відповідно до ч.1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала заяву та просила її задовольнити в повному обсязі з викладених у заяві підстав та пояснила, що вони з донькою не можуть проживати на одній житловій площі з ОСОБА_2 , внаслідок вчинення заінтересованою особою психологічного, фізичного та економічного насильства. Зазначила, що дитина не може пересуватися по квартирі, боїться виходити з кімнати, оскільки ОСОБА_2 поводиться неадекватно, відмовляється проводити санітарну обробку квартири. Також пояснила, що вона та ОСОБА_2 зареєстровані в квартирі та є співвласниками - 2/3 частини належить заявникові, 1/3 частини - ОСОБА_2 . Квартира трикімнатна, в ній також без реєстрації проживають дитина та чоловік заявника. Іншого житла у неї, дитини та ОСОБА_2 немає. Відчуження квартири є неможливим через наявність арештів, накладених ВДВС на частку ОСОБА_2 . Пояснила, що останній періодично працює, але борги не погашає. Також зазначила, що у ОСОБА_2 ключів від квартири немає, останнім часом вона не впускає брата до квартири.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, та пояснив, що іншого житла не має. Щодо перебування квартири у власності та проживаючих в ній осіб надав пояснення аналогічні поясненням, наданим заявником, зазначивши при цьому, що вже тривалий час - більше трьох років не проживає в квартирі, приходить переночувати два - три рази на місяць та забрати речі, однак заявник останнім часом його не впускає до помешкання, ключів від квартири на теперішній час він не має. Пояснив, що працює неофіційно. Категорично заперечував вчинення ним будь-якого насильства щодо заявника, а тим більше до дитини. Зазначив, що інколи сварився з сестрою та її чоловіком.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і її вирішення, суд приходить до наступного.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до п.1 та 3 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука).

В ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема:

- домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

- економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;

- психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

- фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.- кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі;

- обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи;

- особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;

- оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. (ч.2 та ст. 26 Закону)

У п. 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 29 серпня 2019 року у справі

№640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі

№635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого 2021 року у справі

№761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення учасникам справи їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - ОСОБА_2 , заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до неї особисто та її малолітньої дитини психологічного, фізичного та економічного насильства, та вважає високою вірогідність настання тяжких наслідків для їх здоров`я.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи (а.с.9) та оглянутого в судовому засіданні паспорту заінтересованої особи, що місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано в квартирі АДРЕСА_1 .

Також з пояснень учасників справи вбачається, що ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 є співвласниками вказаної квартири, - відповідно по 2/3 та 1/3 частці, квартира є трикімнатною, кімнати окремі, ОСОБА_1 з дитиною та чоловіком займає дві кімнати, ОСОБА_2 - третю.

Також з їх пояснень вбачається існування тривалого конфлікт з приводу користування ОСОБА_2 квартирою, через незадоволення заявника поведінкою та способм життя останнього.

Крім того, з пояснень учасників справи вбачається, що квартира, в якій вони проживають, є єдиним наявним житлом заявника з донькою та заінтересованої особи.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, визнання права, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 ЦК України)

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Оцінивши пояснення учасників справи, суд вважає встановленими обставини, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , де мають постійне місце проживання.

Доказів, які мали б свідчити про наявність у заінтересованої особи іншого житла, придатного для проживання, матеріали справи не містять. Вказана обставина не заперечується заявником.

Також з пояснень учасників справи вбачається намагання вирішити квартирне питання, шляхом відчуження квартири, чому перешкоджає наявність арештів, накладених на частину квартири, що належить ОСОБА_2 .

Виходячи із загального обсягу доказів, які долучено заявником разом із заявою про видачу обмежувального припису та досліджених в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї особисто або щодо її малолітньої дитини внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

Так, сам факт звернення заявника до органів поліції у 2010, 2013-2017, 2020 роках (а.с.12-13, 17-18, 19-20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28) та 15 серпня 2019 року, 19 січня

2021 року до служби у справах дітей та сім`ї (а.с.21, 30, 31) свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства в будь-якій формі так і зазначення доказів такого насильства, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня

2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня

2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

В матеріалах справи відсутня інформація про доведення у встановлений законодавством спосіб протиправних дій ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Постановою від 30 грудня 2017 року закрито кримінальне провадження

від 28 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.29).

Обставини, викладені в актах оцінки потреб сімї/особи від 12 серпня 2019 року та

05 лютого 2021 року (а.с.31-38), не є належними та допустимими доказами вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства щодо заявника та/або її дитини, оскільки наведені в них обставини щодо поведінки ОСОБА_2 , викладені співробітниками ДРЦСС, які не були безпосередньо свідками вчинення заінтересованою особою будь-яких дій, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», як домашнє насильство.

Лист Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб від 20 серпня 2021 року (а.с.50-51) не містить жодної інформації щодо викладених заявником та досліджуваних судом обставин.

Викладена в інформаційній довідці Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді інформація датована 04 вересням 2019 року, отже не є актуальною на час розгляду даної справи. (а.с.52-53)

Довідка від 05 березня 2021 року, видана Дніпровським районним в місті Києві центром соціальних служб не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, оскільки в ній викладені загальні фрази стосовно того, що родина ОСОБА_1 постраждала від домашнього насильства з боку ОСОБА_2 , проте не містить як викладення обставин вчинення домашнього насильства щодо заявника та/або дитини, так і зазначення доказів такого насильства. (а.с.11)

Що стосується наявних у ОСОБА_2 кредитних зобов`язань (а.с.14-16) та направлення заявникові невідомими особами СМС повідомлень з приводу необхідності їх погашення, то це не охоплюється поняттям домашнього насильства, наведеним у Законі України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Жодного доказу вчинення ОСОБА_2 економічного насильства в розумінні Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» суду не надано, як і доказів вчинення ним фізичного насильства у вигляді ляпасів та штовхань, як про це зазначено в заяві.

Також є хибним віднесення заявником до фізичного насильства її страждання від укусів клопів.

Вирішуючи питання належності та допустимості наданого суду доказу - диска

DVD-R, який долучено заявником (а.с.39), фото та відео-записи з якого були відтворенні в судовому засіданні, суд вважає дані записи таким, що не можуть слугувати доказами вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно заявника та/або її малолітньої доньки, оскільки записи, зафіксовані на диску, не містять записів про осіб (їх прізвища, посади), які здійснювали ці записи, відсутні дані щодо самих пристроїв та їх технічних характеристик, якими здійснено записи, не зафіксовано дату та час проведення фото та відео-записів.

Вказані записи не мають доказового навантаження, оскільки не містять даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність певних обставин (фактів).

Так, згідно статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини справи, що мають значення для справи.

Разом з тим, на фотознімках зображений сплячий в певному помешканні та на вулиці чоловік, брудна та захаращена кімната, а зміст приєднаних до заяви відеозаписів зводиться до діалогу жінки з дитиною та на них не зафіксовано фактичних даних щодо вчинення домашнього насильства.

За змістом положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Щодо обраного заходу тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків шляхом заборони перебувати в місці спільного проживання з малолітньою донькою заявника та обмеження спілкування з постраждалою малолітньою, то доказів вчинення ОСОБА_2 будь-якого з видів домашнього насильства в розумінні Закону Україну «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до малолітньої доньки заявника суду не надано.

Крім того, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даною заявою та визначаючи заходи тимчасового обмеження щодо ОСОБА_2 по відношенню до малолітньої дитини, вказує в заяві в якості заявника лише себе та не зазначає про її звернення з даною заявою як законного представника - в інтересах малолітньої доньки.

Також слід зазначити, що застосування таких заходів фактично призведе до порушення конституційних прав ОСОБА_2 на житло та вільне користування майном.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч.3

ст. 26 цього Закону).

Вказані ризики також не доведені заявником.

При цьому слід зазначити, що з пояснень учасників справи вбачається, що на час розгляду справи ОСОБА_2 ключів від квартири не має, а його доступ до помешкання можливий лише за згодою заявника.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 економічного, психологічного та фізичного насильства відносно неї та/або малолітньої дитини, а також ризиків настання насильства у майбутньому, тому заява ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», статями 258, 259, 263-265, 293, 294, 3501-3508 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

У задоволені заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), заінтересована особа - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), про видачу обмежувального припису - відмовити.

Копії повного рішення суду вручити учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, негайно після проголошення такого рішення. Учасникам справи, які не були присутні у судовому засіданні, копію рішення суду надіслати рекомендованим листом з повідомленням про вручення негайно, але не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

С у д д я