ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року

м.Суми

Справа №592/11042/20

Номер провадження 22-ц/816/153/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Акціонерне товариство «ОТП Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

третя особа ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Галімон Надії Анатоліївни

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 листопада 2020 року в складі судді Фоменко І.М., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 20 листопада 2020 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 24 грудня 2010 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг України» в частині передачі прав вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_2 , що виникли на підставі кредитного договору № ML-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року, визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 24 грудня 2010 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині передачі прав вимоги за договором іпотеки № PLM-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року, а також вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги мотивувала тим, що є спадкоємцем майна після смерті батька ОСОБА_3 , а саме 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , котра перебуває під іпотечною забороною на підставі вищевказаного договору іпотеки, укладеного з останнім в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ЗАТ «ОТП Банк» за кредитним договором № ML-C00/500/2008 від 25.06.2008 року. Вказувала, що боргові зобов`язання ОСОБА_2 не могли бути передані за договором факторингу ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки останнє не було фінансовою установою і не було включено до Державного реєстру фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Держфінпослуг № 41 від 28 серпня 2003 року. Крім того, з умов оскаржуваного договору купівлі-продажу кредитного портфелю не вбачається реального здійснення оплати за отримані права вимоги до ОСОБА_2 , що суперечить істотним умовам оскаржуваного правочину. Зауважувала, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як новий кредитор, фактично набув право одержати прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною такої вимоги, встановленої спірним договором, проте розмір грошової вимоги, яка була відступлена, перевищував ціну її відступлення, що свідчить про відсутність направлення спірного правочину на настання реальних наслідків. Також, відповідачем не виконано вимоги, передбачені п. 4.3 договору купівлі-продажу кредитного портфеля щодо повідомлення боржників/поручителів про укладення договору протягом 20 робочих днів з дати набрання ним чинності. Договір відступлення права вимоги від 24 грудня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., що є порушенням ст. 13-1 ЗУ «Про нотаріат» в редакції, чинній на момент укладення спірних правочинів, оскільки іпотечне майно знаходиться у м. Суми. До того ж, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Галімон Н.А., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірний договір купівлі-продажу кредитного портфелю не є документом, що посвідчує право відповідача укладати договори факторингу, а надане відповідачем свідоцтво датоване 28 лютого 2011 року, тобто після укладення спірного договору, та не містить печатки. Вказує, що перехід прав власності на право вимоги на повернення валютного кредиту є валютною операцією, здійснення якої може бути здійснено виключно за наявності ліцензії НБУ, а набути права грошової вимоги до фізичної особи може лише банківська установа, тому ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мав такого права. Зазначає, що з оскаржуваного договору купівлі-продажу кредитного портфелю не вбачається здійснення оплати за отримані права вимоги до боржника, а всі правочини щодо іпотечного майна повинні були здійснюватись на території Сумського міського нотаріального округу. Крім того, відомості про відступлення прав за іпотечним договором підлягають державній реєстрації, чого не містить спірний договір відступлення права вимоги.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не направлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Галімон Н.А., третьої особи ОСОБА_2 , які підтримали доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк», в якості продавця, і ТОВ «ОТП Факторинг України», в якості покупця відповідно, було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, який за своєю договірною конструкцією є договором факторингу, згідно з умовами якого продавець продав (переуступив) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку №1 до договору), в тому числі кредитний договір № ML-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року (боржник ОСОБА_2 ), а покупець прийняв такий кредитний портфель та зобов`язався сплатити на користь подавця винагороду (а.с. 9-16).

Крім того, 24 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк», в якості клієнта, і ТОВ «ОТП Факторинг України», в якості фактора, було укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., реєстраційний номер 9966, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами, що забезпечені іпотекою/заставою (згідно витягу з додатку №1 до договору), в тому числі за кредитним договором № ML-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року та договором іпотеки (майнової поруки) № PLM-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року (а.с. 17-19, 25-36).

ОСОБА_1 є спадкоємцем майна після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6), котра перебуває під іпотечною забороною на підставі договору іпотеки № ML-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ЗАТ «ОТП Банк» за кредитним договором № ML-C00/500/2008 від 25 червня 2008 року (а.с. 33-36).

Відмовляючи в задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правочини за своїм змістом не суперечать нормам законодавства. Належних і допустимих доказів на підтвердження факту суперечності умов зазначених договорів актам цивільного законодавства матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України).

Зі змісту статей 512, 1077 ЦК України вбачається, що законодавцем проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

З ч. 1 ст. 1077 ЦК України та ч. 5 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження №12-97гс18).

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до пункту 11 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою.

Статтею 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

У справі, яка переглядається установлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи (а.с. 49) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 03 грудня 2009 року є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не маючи ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, не будучи фінансовою установою, не має права на укладення договору факторингу, є безпідставними, оскільки на момент укладення договору відступлення права вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи, а тому, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, мало право здійснювати фінансові послуги з факторингу.

Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір факторингу, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Незалежно від валюти боргу, тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання, є національна валюта України - гривня.

Отже, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не здійснювалися валютні операції, на проведення яких необхідна ліцензія Національного банку України.

Доводи апеляційної скарги про те, що з договору купівлі-продажу кредитного портфелю не вбачається здійснення оплати за отримані права вимоги до боржника, не заслуговують на увагу.

Так, ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною вартістю вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 та постанові колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16 квітня 2019 року у справі № 916/144/17.

Згідно з п. 3.2 договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24 грудня 2010 року загальна сума заборгованості за кредитними договорами, що входять до кредитного портфелю складає 30264213,67 доларів США, 31857228,83 грн, 3609208,28 швейцарських франків, 566661,89 євро, що за курсом НБУ на день підписання договору становить 308673506,053 грн. Відповідно до п. 5.1 вищевказаного договору винагорода, сплачена в якості компенсації вартості кредитного портфелю складає 112976059,90 грн.

Твердження позивача про відсутність направленості договору купівлі-продажу кредитного портфелю на настання реальних наслідків не ґрунтується на доказах, оскільки за оскаржуваним договором факторингу новий кредитор ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набув право на одержання потенційного прибутку на суму 195697446,15 грн (308673506,053 грн 112976059,90 грн).

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір про відступлення права вимоги підлягав вчиненню за місцем знаходження іпотечного майна та про відсутність його державної реєстрації також не заслуговують на увагу, оскільки предметом вказаного договору є права вимоги за правочинами (договорами іпотеки/застави), а не нерухоме майно, що розташоване на території Сумського міського нотаріального округу, а саме договір про відступлення права вимоги від 24 грудня 2010 року містить відмітку про державну реєстрацію за № 9966.

Посилання в апеляційній скарзі на неповідомлення боржника про заміну кредитора не є підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, а є лише підставою для виконання боржником обов`язку за правочином старому кредитору (ст. ст. 516, 516 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Встановивши, що оспорювані договори відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», положенням ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання їх недійсним.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки не підтверджуються доказами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального права й зводяться до необхідності переоцінки апеляційним судом доказів і встановлених на їх підставі обставин, що в силу вимог ст. 367 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вмотивованості висновків місцевого суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків місцевого суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Галімон Надії Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук