ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2021 року м. Чернівці

справа № 718/961/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення у квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Новіков Олександр Павлович, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 жовтня 2021 року (головуючий у 1-й інстанції Одовичен Я.В.),-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення у квартиру.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 14.05.1999 року була зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_1 , у яку вона вселилась на прохання свого чоловіка ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці №727/1385/20 від 16.04.2020 року шлюб між ними було розірвано.

У березні 2020 року ОСОБА_3 повідомив її, що має намір продати квартиру, а тому вимагав, щоб вона звільнила квартиру та знялась з реєстрації за вказаною адресою. Оскільки вона у добровільному порядку не звільнила помешкання, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою про її виселення. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03.11.2020 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позову про її виселення.

У подальшому, ОСОБА_3 змінив замки до вхідних дверей квартири та повідомив її, що двері не відчинить, у зв`язку з чим вона змушена була звернутись до суду за захистом своїх прав.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/1094/21

Однак, 29.03.2021 року їй стало відомо, що ОСОБА_3 продав квартиру та виселився із неї.

Посилалась на те, що у квітні 2021 року вона прийшла за адресою АДРЕСА_2 та намагалась потрапити до свого помешкання, аргументуючи тим, що тривалий час проживала у цій квартирі, іншого житла не має, і на даний час змушена проживати у друзів та родичів, проте відповідач їй у цьому перешкоджала.

Вважала, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції, а тому наступне її виселення з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням права на повагу до житла. Оскільки вона правомірно(зі згоди власника) вселилася у жиле приміщення, тривалий час зареєстрована та проживає у ньому, не має іншого житла, а тому є підстави стверджувати, що у неї є достатні триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є її житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Просила суд вселити її у квартиру АДРЕСА_1 .

13.07.2021 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_5 посилалася на те, що являється власником квартири АДРЕСА_1 . 19.02.2021 року її право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 є колишньою дружиною колишнього власника зазначеної квартири ОСОБА_3 та на даний час залишається зареєстрованою за вказаною адресою. Через небажання відповідачки добровільно виселитись ОСОБА_3 був вимушений захищати своє право власності шляхом зміни вхідних замків, і цього часу (2020 рік) відповідачка у вказаній квартирі не проживає.

Посилалася на те, відповідачка за зустрічним позовом не є її родичкою, вони ніколи не були пов`язані спільним побутом, не проживали разом, її особистих речей в квартирі немає. Факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у належній їй на праві власності квартирі перешкоджає у реалізації повноважень, як власника.

Вважала, що вона як власник, має право вимагати від осіб, які не є членами її сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом із нею та ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 серпня 2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було об`єднано в одне провадження з справою за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення у квартиру, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про вселення відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено. Визнано ОСОБА_1 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Новіков Олександр Павлович, подала апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги посилаючись на практику Великої Палати Верховного Суду, мотивує тим що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі і колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого вселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції. Зазначає, що тривалий час проживає у спірній квартирі, іншого житла не має, внаслідок протиправних дій відповідача, вимушена тимчасово проживати у родичів, які не повинні забезпечувати її житлом, і у будь-який час вона зможе опинитися без житла, а відсутність роботи і маленька пенсія не дозволить винаймати житло.

Вказує, що в суді першої інстанції наголошувала, що виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Однак суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені обставини та дійшов помилкового висновку, що за таких обставин втручання у право на повагу до житла буде законним виправданим, необхідним та співрозмірним із переслідуваною законом метою.

Також посилається на те, що позивачем за зустрічною позовною заявою ОСОБА_6 обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, може бути задоволена лише тоді, коли існує спір між власником житла і особою, яка є членом його сім`ї, однак в силу певних обставин втратила право користування його житлом. Такі вимоги повинні базуватися на ст.391 ЦК України та ч.2 ст.406 ЦК України, яка визначає підстави для припинення сервітуту, однак такі посилання в зустрічній позовній заяві, відсутні.

Суд першої інстанції не звернув увагу на вказані обставини, та дійшов помилкового висновку про задоволення зустрічних позовних вимог.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 жовтня 2021 року та постановити нове судове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 в повному обсязі. Здійснити розподіл судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно із частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про вселення у квартиру та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 , як новий власник квартири, не надавала дозволу на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, а її реєстрація була здійснена за згодою попереднього власника, а вона як новий власник квартири використовує житло для проживання у ньому своїх членів сім`ї. ОСОБА_1 не є членом сім`ї позивача за зустрічним позовом, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом із нею і ведуть із нею спільне господарство, між сторонами не укладався договір найму вказаного житла, тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування спірною квартирою, яке є похідним від права власності на квартиру попереднього власника, який відчужив її на підставі договору купівлі-продажу.

Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частинами першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії»; рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Судом встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 з 14.05.1999 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою ПП «Ремжитлосервіс» №823 від 06.04.2021 року (а.с.10). У вказаній квартирі останню було зареєстровано у якості дружини власника квартири.

На час реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 її власником був ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був чоловіком позивача.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.04.2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.12-13).

03.11.2020 року рішенням Шевченівського районного суду м. Чернівці у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було відмовлено.

19.02.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири. За умовами договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_5 прийняла у власність належну продавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 35,30 кв.м., в тому числі житловою площею 21,00 кв.м. (а.с.30-31).

Того ж дня право власності ОСОБА_5 було зареєстровано у визначеному законом порядку (а.с.32).

Таким чином, єдиним власником спірного помешкання є ОСОБА_9 .

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування спірною квартирою, та посилалась на те, що вона як власник майна не має можливості повноцінно користуватися своєю власністю через реєстрацію у ній відповідачки, яка не є ні колишнім, ні теперішнім членом її сім`ї.

Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Підстав для відступу від зазначеного висновку Верховного Суду України колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги що позивачем за зустрічною позовною заявою обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, може бути задоволена лише тоді, коли існує спір між власником житла і особою, яка є або була його членом сім`ї, одна в силу певних обставин втратила право користування його житлом.

На підставі наведеного, установивши, що ОСОБА_4 є власником спірної квартири, а відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 не є членом її сім`ї, не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачкою за зустрічним позовом і ведуть з нею спільне господарство, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 , про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки в даному випадку можуть бути пред`явлені вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача із спірного житлового приміщення на підставі положень статей 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391 ЦК України, статей 71, 107, 168 ЖК УРСР.

Отже, у даному випадку права ОСОБА_7 як власника спірної квартири захищені положеннями статті 391 ЦК України.

Розглядаючи справи, суд має з`ясувати:1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом чи договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4)чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19.

Враховуючи те, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_5 обрано неналежний спосіб захисту, суд першої інстанції не мав підстав робити висновки щодо обґрунтованості та доведеності даного позову.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про вселення у квартиру, то колегія суддів зазначає наступне.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) вказано, що: «у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 14.05.1999 року, у яку вона вселилась із дозволу власника квартири ОСОБА_3 .

19 лютого 2021 року ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу відчужив вказану квартиру ОСОБА_10 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 іншого житла у власності немає.

Враховуючи наведене колегія суддів зазначає, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 придбавши спірну квартиру, достеменно знала про проживання в ній позивачки члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому таке втручання у право на житло ОСОБА_1 , яка тривали час (понад 20 років) проживала у спірній квартирі, не є виправданим, а її вселення у вказану квартиру є необхідним для захисту прав позивача у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті практики ЄСПЛ, оскільки відповідачем за первісним позовом чиняться перешкоди у користування житлом, шляхом заміни дверних замків та не допуску до помешкання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції не врахував, що постійним місцем проживання ОСОБА_1 є спірна квартира, і надав їй це право власник квартири ОСОБА_3 , позивачка була зареєстрована у спірній квартирі, без будь-яких умов про його тимчасовість, і у разі виселення її з даного житла ОСОБА_1 може втратити єдине житло.

Факт того, що позивачка забезпечена іншим житлом судами не встановлений.

Установивши фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що вселення ОСОБА_1 , яка вселились у спірний будинок зі згоди колишнього власника будинку та тривалий час проживала у ньому, буде сприяти відновленню її порушеного права на повагу до житла, яке вона вважає своїм постійним місцем проживання, оскільки ОСОБА_1 законно вселилася у спірне приміщення та тривалий час (з 1999 року) проживала у спірному приміщенні й іншого житла не має.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України стаття 5 ЦПК України.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За таких обставин підстави апеляційного оскарження знайшли своє підтвердження й колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, про те, що оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення у квартиру є підставними та обґрунтованими та підлягають задоволенню, однак підстав для задоволення позову ОСОБА_8 про позбавлення ОСОБА_1 права на спірне житло шляхом визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, немає.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалює нове судове рішення про задоволення первісних позовних вимог та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, то розмір сплаченого ОСОБА_1 , судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908 гривень та апеляційної скарги в розмірі 1362 гривні підлягає стягненню з ОСОБА_2 на її користь.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України») .

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Новіков Олександр Павлович, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 жовтня 2021 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення у квартиру, задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, та 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривні судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 25 листопада 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк