Справа № 201/66/21
Провадження № 2/201/3253/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

08 серпня 2021 року м. Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Наумова О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алло» про визнання факту дискримінації, стягнення моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

01.04.2021р. ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Алло» про визнання факту дискримінації, стягнення моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії (а.с. 1-4).

Ухвалою судді від 05.04.2021р. позов прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін до положень ч.ч. 1 - 3 ст. 274, ст. 279 ЦПК України (а.с. 19).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є інвалідом І групи А, пересувається на візку. Відсутність пандуса та дзвінка для виклику персоналу унеможливили отримання від ТОВ «Алло» послуг. На прохання перехожих, які передали персоналу магазину його прохання надати послуги на вулиці, персонал не прореагував. Не отримавши в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » необхідних послуг, позивач змушений був, пересуваючись на візку в холодний день тривалий час шукати інші об`єкти, проте, стомившись, повернувся додому ні з чим. Ставлення відповідача до нього як до особи з інвалідністю спричинило дискомфорт та погіршило самопочуття, викликало відчуття меншовартості та спричинило моральні страждання. На підставі викладеного, просив стягнути з ТОВ «Алло» моральну шкоду, яку він оцінює у 5 000 грн., зобов`язати відповідача облаштувати приміщення магазину засобами, необхідними для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю.

Одночасно із позовом позивач заявив клопотання про посвідчення довіреності на представництво інтересів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Листом від 05.04.2021р., який позивач отримав 27.04.2021р. (а.с. 20 22) роз`яснено, що у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 62 ЦПК України довіреність посвідчується у присутності (за особистою участю) позивача шляхом постановлення відповідної ухвали. Однак правом на посвідчення довіреності позивач не скористався.

Відповідач ТОВ «Алло», якому направлена була копія ухвали про відкриття провадження та копію позову з додатками, правом на надання відзиву на позов станом на момент розгляду справи, скористалося.

Враховуючи категорію спору (малозначна справа), справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін для розгляду малозначних справ відповідно до положень ст. 274 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані докази по справі за принципами ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами законодавства, суддя установив такі обставини справи і відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Установлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5), є інвалідом І групи А, загального захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 від 03.01.2020р. (а.с. 6).

Як стверджує позивач, він пересувається на візку та 29.10.2020р. при відвідуванні магазину «Київстар», не зміг отримати послуги, оскільки не було пандуса та дзвінка для виклику персоналу ТОВ «Алло». Указані дії позивач вважає дискримінацією.

Суддя зазначає, що Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина.

У ст. 1 даного Закону надано визначення поняття дискримінації та непрямої дискримінації.

Дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Дія цього Закону також поширюється на такі сфери суспільних відносин як доступ до товарів та послуг (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).

Водночас Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначено основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

У ч. 1 ст. 26 наведеного Закону установлено, що підприємства, установи та організації зобов`язані створювати умови для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю (у тому числі осіб з інвалідністю, які використовують засоби пересування та собак-поводирів) до об`єктів фізичного оточення.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимі докази). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено з ЄДРЮОФОПГО, що 10.08.1998р. зареєстроване ТОВ «Алло» за юридичною адресою: 49044, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Барикадна, буд. 15-А.

Позивач не вказав у позові, за якою адресою він відвідував вказаний магазин.

На долучених до позову трьох фотографіях наявне зображення вивіски «Київстар» на будівлі і людини на візку біля входу. Натомість, жодних доказів, що у вказаному приміщенні розташований офіс, структурний підрозділ тощо ТОВ «Алло» до позову не надано.

Отже, заявлені вимоги підтверджено тільки фотографією із зображенням особи на візку перед будівлею з вивіскою «Київстар», з якої неможливо встановити ні час, ні дати, ні особу, а тим паче не можливості скористатися послугами мобільного оператора, придбання товарів тощо.

Ці три фотографії не є достатнім доказом для висновку про неможливість придбання позивачем послуг у ТОВ «Алло», недотримання вимог законодавства щодо доступу осіб з інвалідністю до магазину, порушення відповідачем прав позивача, наявності дискримінації щодо останнього чи завдання моральної шкоди.

Інших доказів позивачем не надано. При цьому кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України)

Наведене свідчить, що позивачем не наведено фактичних даних підтвердження наявності факту дискримінації та переконливо не доведено, що є його процесуальним обов`язком, підстав допущення відповідачем факту дискримінації щодо нього, стягнення моральної шкоди та зобов`язання до вчинення дій. У даній справі суд погоджується із доводами відповідача, які є доречними та слушними.

Аналізуючи, передбачене ст. 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа указує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При розгляді даної справи суддею не встановлено порушення, невизнання чи оспорення відповідачем прав позивача. Сам факт звернення позивача до суду не свідчить про порушення його права, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку.

З урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, встановивши дійсні обставини справи, доходжу висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відмовляючи позивачеві у задоволені клопотання звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за наданням відповідного висновку про дискримінацію, суддя зазначає, що отримання такого висновку є доцільним у разі наявності ознак обмеження особи у визнанні, реалізації або користуванні її правами і свободами в будь-якій формі, що охоплюються поняттям «дискримінація», закріпленим у п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», про що роз`яснено у Листі ВССУ від 16.02.2015р. № 9-199/0/4-15. Однак отримання такого висновку не є обов`язком суду і до того ж суддею не установлено наявності ознак обмеження позивача у визнанні, реалізації або користуванні її правами і свободами в будь-якій формі, що охоплюються поняттям «дискримінація» у розумінні норма наведеного закону.

Віршуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивач був звільнений від сплати судового збору, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 141, 259, 263 - 265, ч. 1 ст. 274, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суддя,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алло» про визнання факту дискримінації, стягнення моральної шкоди та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Наумова О.С.