ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8216/21 Справа № 215/3187/20 Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Піменовій М.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кудрявцева Андрія Леонідовича на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Приват-Автотранс" про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Приват-Автотранс" про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі 25 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.02.2017 року позивача було прийнято водієм автотранспортних засобів до ТОВ «Приват-Автотранс» на умовах повної зайнятості із заробітною платою 5000 грн. за кожний місяць роботи. 30 червня 2017 року його було звільнено за власним бажанням. Причиною звільнення стало те, що за час роботи на даному підприємстві він так і не отримав заробітну плату. Заборгованість по заробітній платі становить 25 000 грн.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кудрявцев А.Л. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не були досліджені надані відповідачем докази, з яких вбачається фіктивність факту викрадення первинних бухгалтерських документів. Подання відповідачем завідомо неправдивої заяви до Металургійного відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУ НП в Дніпропетровській області про вчинення кримінального правопорушення зроблено з метою уникнення надання відомостей про виплату заробітної плати позивачу, оскільки вони не містять його підпису, так як заробітну плату не виплачували.

Відповідачем до теперішнього часу не виконано вимоги п. 44.5 ПК України, відповідно до якого платник податків зобов`язаний поновити загублені документи протягом 90 календарних днів із дня, що настає за днем надходження повідомлення в контролюючий орган.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо виплати роботодавцем йому заробітної плати, а, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15ц, саме на роботодавця покладається обов`язок доведення факту здійснення усіх належних працівникові виплат, зокрема при його звільненні.

Крім того, зазначає, що систематичне порушення ТОВ «Приват-Автотранс» трудових прав працівників підтверджується численними аналогічними трудовими спорами про стягнення заробітної плати, які на теперішній час перебувають на розгляді у судах.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Приват-Автотранс» просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, з огляду на безпідставність її доводів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до записів у його трудовій книжці працював у ТОВ «Приват-Автотранс» на посаді водія автотранспортних засобів з 05.02.2017 по 30.06.2017 та був звільнений по переведенню на ТОВ «Приваттранс» за ст.36 КЗпП України; та з 06.01.2018 по 02.03.2020 і був звільнений за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України (копія, а.с. 5).

З повідомлення ТОВ «Приват-Автотранс» за №110 від 18.03.2020 за період роботи позивача на підприємстві відповідача з 02.02.2017 по 30.06.2017 йому було нараховано заробітну плату у розмірі 16346,16 грн., з якої сплачено податки у розмірі 3187,50 грн., виплачено заробітну плату у розмірі 13158,66 грн. (а.с. 44).

З наданої ГУ ПФУ в Дніпропетровській області інформації з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування України про застраховану особу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який працював у ТОВ «Приват-Автотранс» () за 2017, 2018-2019 та за три місяці 2020 року, за формою ОК-5 станом на 22.10.2020, вбачається, що відносно позивача в Пенсійному фонді України містяться наступні відомості: сума заробітку для нарахування пенсії, кількість днів стажу в місяці, позначка про сплату страхових внесків.

За спірний період, а саме: лютий 2017 року - червень 2017 року позивачу нараховувалася заробітна плата, з якої утримувався страховий внесок, у наступних розмірах: лютий 2017 року - 3200 грн.; березень 2017 року - 3413,33 грн.; квітень 2017 року - 3200 грн.; травень 2017 року - 3332,83 грн.; червень 2017 року - 3200 грн. (а.с. 58-62).

23 червня 2020 року ТОВ «Приват-Автотранс» звернулося до Металургійного ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про кримінальне правопорушення, у якій зазначалося про те, що 01 червня 2020 року по АДРЕСА_1 , таємно, шляхом вільного доступу, невстановлена особа викрала у ТОВ «Приват - Автотранс» первинні бухгалтерські документи за період з 2015 року по 2020 року.

Згідно з повідомленням т.в.о. начальника сектора дізнання Металургійного ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області від 17.07.2020 року за № 48.1/2-4388, 26.06.2020 року розпочато досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000950 за заявою ТОВ «Приват- Автотранс», яка надійшла до Металургійного ВП 23.06.2020 року, попередня правова кваліфікація кримінального проступку ч. 1 ст. 185 КК України, відомості до ЄРДР внесено 02.07.2020 року за № 0000004.

Спір між сторонами виник з приводу невиплати ТОВ «Приват-Автотранс» заробітної плати позивачеві ОСОБА_1 за період з лютого 2017 року по червень 2017 року, в сумі 25 000,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості. При цьому, суд встановив, що ТОВ «Приват-Автотранс» здійснювало нарахування та виплату заробітної плати позивачу ОСОБА_1 за весь період його роботи з лютого 2017 року по червень 2017 року, й доказів протилежного позивачем суду не надано. До тверджень позивача про те, що, при прийомі на роботу, йому було усно повідомлено про розмір заробітної плати в сумі 5000,00 грн. суд віднісся критично, оскільки позивач, зазначаючи про щомісячний розмір заробітної плати у сумі 5 000,00 грн., просив стягнути заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2017 року по червень 2017 року, у сумі 25 000 грн., при цьому не обґрунтовуючи жодними належними та допустимими доказами саме такий розмір заборгованості.

Крім того, порівнюючи надані відповідачем відомості про розмір нарахованої заробітної плати, утриманих з неї податків, та інформацію, яка міститься у Індивідуальних відомостях про застраховану особу, надану Пенсійним Фондом, суд зазначив про відсутність розбіжностей у сумах за спірний період роботи позивача на підприємстві відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Аналогічна норма міститься в статті 30 Закону України "Про оплату праці", яка доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України на власнику або уповноваженому ним органі лежить обов`язок в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За змістом положень статей 115,116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Відповідно до статей 77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів.

Позивач ОСОБА_1 , при зверненні до суду, доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, не подавав.

Доводи апеляційної скарги щодо подання відповідачем завідомо неправдивої заяви до Металургійного відділення поліції Криворізького відділу поліції ГУ НП в Дніпропетровській області про вчинення кримінального правопорушення, з метою уникнення надання відомостей про виплату заробітної плати позивачу, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Крадіжка первинних бухгалтерських документів за період з 2015 по 2020 роки, які підтверджують виплату заробітної плати, з огляду на доведеність існування такої документації, яку зафіксовано в заяві про вчинення кримінального правопорушення, не може свідчити про невиплату заробітної плати позивачеві, оскільки виникнення даних обставин, які відповідач не міг передбачити, що призвело до втрати документації, не можуть використовуватись як безсумнівне свідчення факту невиконання відповідачем трудових зобов`язань перед позивачем щодо виплати заробітної плати.

Крім того, згідно з ч.2 ст.21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Постановою Правління ПФУ №10-1 від 18 червня 2014 року затверджено Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, яке відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Реєстр застрахованих осіб) та порядок надання інформації з Реєстру застрахованих осіб, який формує та веде Пенсійний фонд України, який є володільцем даних Реєстру застрахованих осіб. Положенням визначено форми надання інформації з Реєстру (п.6 розділу 5 Положення).

Відповідно до ч.ч. 2,7 ст. 20 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Відомості про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплаченого єдиного внеску та інші дані, що містяться в реєстрі застрахованих осіб, використовуються для обчислення та призначення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Відповідно до п.11 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платники податків, зазначені у пункті 1 ч.1 ст. 4 зазначеного Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення).

З наданої ГУ ПФУ в Дніпропетровській області інформації з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування України про застраховану особу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), який працював у ТОВ «Приват-Автотранс», за спірний період, а саме: лютий 2017 року - червень 2017 року позивачу нараховувалася заробітна плата, з якої утримувався страховий внесок, у наступних розмірах: лютий 2017 року - 3200 грн.; березень 2017 року - 3413,33 грн.; квітень 2017 року - 3200 грн.; травень 2017 року - 3332,83 грн.; червень 2017 року - 3200 грн. (а.с. 58-62), і ці дані є належним підтвердженням відомостей про доходи позивача ОСОБА_1 в спірний період, розмір яких не відповідає заявленому ним у позові.

Отже, відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного Фонду України, за ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата у спірний період, з якої підприємством сплачено страхові внески.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач ТОВ «Приват-Автотранс» виконав свій процесуальний обов`язок щодо доведення факту належного виконання зобов`язання із виплати заробітної плати працівникові, що узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, якою позивач обґрунтовує свою апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції звернення працівників ТОВ «Приват-Автотранс», з аналогічними вимогами є безпідставними, оскільки суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем до теперішнього часу не виконано вимоги п. 44.5 ПК України, відповідно до якого платник податків зобов`язаний поновити загублені документи протягом 90 календарних днів із дня, що настає за днем надходження повідомлення в контролюючий орган, колегія суддів до уваги не приймає, як такі, що виходять за межі предмету даного спору.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кудрявцева Андрія Леонідовича - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 09 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Головуючий Н.М. Деркач

Судді В.С. Городнича

О.В. Лаченкова