КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/6033/18
Головуючий у першій інстанції - Зотько Т.А.
Номер провадження № 22-ц/824/2738/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Іщенко Інгою Петрівною , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 01 грудня 2011 року між ним та подружжям ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого він позичив, а подружжя прийняло у борг грошові кошти в сумі 102000,00 доларів США, двома частинами. Так, відповідно до умов договору позики від 01 грудня 2011 року він передав подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 75000 доларів США строком повернення вказаних коштів до 01 грудня 2014 року, та другу частину позики 27000 доларів США із строком повернення за вимогою позичальника. Вказаний договір був оформлений в присутності ОСОБА_3 та двох свідків, шляхом написання власноруч ОСОБА_4 письмових розписок. Позивач вказував, що зазначені грошові кошти були позичені ним подружжю для добудови та ремонту нерухомості.

У зв`язку із складнощами, які виникли у позичальників вони не змогли виконати свої зобов`язання у строк до 01 грудня 2014 року та за взаємною згодою він погодився почекати, коли у подружжя покращиться фінансовий стан та вони повернуть кошти. Протягом 2015-2017 років ОСОБА_4 неодноразово запевняв його про повернення коштів після продажу нерухомості, та з метою переконання в дійсності вказаних намірів протягом лютого 2017 року перерахував йому частину боргу за договором позики, а саме 12 лютого 2017 року перерахував на його картковий рахунок 6119,25 грн., 12 травня 2017 року - 6119,25 грн. та 03 червня 2017 року - 6119,25 грн.

У листопаді 2017 року він дізнався про смерть ОСОБА_4 , при цьому дружина померлого - відповідачка у справі ОСОБА_3 запевняла його про те, що вона виконає зазначені зобов`язання, але ці обіцянки не виконала та позичені кошти йому не повернула, а в подальшому почала уникати спілкування та зустрічі для вирішення вказаного спору в добровільному порядку.

У зв`язку із ухиленням відповідачки від виконання взятих на себе ОСОБА_4 зобов`язань за договором позики та прийняттям відповідачкою спадщини після смерті відповідача ОСОБА_4 , з урахуванням того, що вказані кошти були позичені ними як подружжям, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 2 674 440,00 грн., що еквівалентно 102 000,00 доларів США, згідно курсу НБУ станом на 10 травня 2018 року, стягнути на його користь судовий збір у сумі 8 810,00 грн., стягнути з відповідача грошову компенсацію в порядку відшкодування моральної шкоди у сумі 30 000,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Іщенко І.П. подала апеляційну скаргу, в обґрунтування якої вказує, що при ухвалені оскаржуваного рішення судом не було враховано та не взято до уваги, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не було інших договірних відносин, крім договору позики, який було укладено у вигляді боргових розписок, як і не було взято до уваги, що 12 лютого, 12 травня та 03 червня 2017 року ОСОБА_4 здійснив переказ грошових коштів по 6119,25 грн. кожний, у загальному розмірі 18 357,75 грн. на його рахунок в АТ «Приватбанк» зі своєї банківської картки, саме в рахунок часткового погашення боргу за договором позики. Тобто, такими діями померлого ОСОБА_4 було перервано строк позовної давності, який слід заново обраховувати з наступного дня - 13 лютого 2017 року, а враховуючи, що позивач звернувся до суду у травні 2018 року у суду були відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Щодо відсутності зазначення «призначення платежу» в банківській виписці відносно здійснених ОСОБА_4 переказів грошових коштів на рахунок ОСОБА_1 , останній вказує, що відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ, а не особа, яка отримала грошові кошти за таким документом, а тому враховуючи, що інших договірних відносин між сторонами не було, грошові кошти у розмірі 18 357,75 грн. були перераховані у рахунок погашення боргу за договором позики.

Крім того, ОСОБА_1 посилається на умови розписки, відповідно до якої строк повернення коштів у розмірі 27 000,00 доларів США визначений моментом пред`явлення вимоги, яка мала б бути виконана протягом тридцяти днів. Після смерті ОСОБА_4 позивач звертався до відповідача ОСОБА_3 , як спадкоємиці померлого, з вимогою повернення боргу, в тому числі заявив таку вимогу й поданням позову до суду, однак на день подання апеляційної скарги грошові кошти у розмірі 27 000,00 доларів США повернуто не було.

Апелянт вказує, що судом невірно застосовано норми щодо спливу строку позовної давності та зазначено про відсутність порушеного права, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, та такі дії суду першої інстанції підтверджують неповне дослідження факту порушеного права й не відповідають вимогам закону.

Зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів, які б достовірно підтверджували те, що договір позики укладено ОСОБА_4 в інтересах сім`ї та грошові кошти, отримані від ОСОБА_1 за цим договором використані в інтересах сім`ї. Зазначає, що ОСОБА_3 була присутня під час отримання її чоловіком грошових коштів від позивача, тобто фактично надала свою згоду на укладення договору позики, а на грошові кошти у розмірі 102 000,00 доларів США добудовано будинок в с. Підгірцях, Обухівського району Київської області та здійснено ремонтні роботи в квартирах в м.Бердянську та м. Чернігів.

Виходячи з викладеного, апелянт ОСОБА_1 вважає, що кошти використано на потреби сім`ї та відповідальність подружжя за договором позики є солідарною, а тому просив апеляційний суд скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - адвоката Івженка К.В. у якому зазначає, що не погоджується із доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною, необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи, посилаючись на таке.

Відповідач вказує, що строк повернення грошових коштів за розпискою на суму 75 000,00 доларів США встановлено до 01 грудня 2014 року, позивач в свою чергу звернувся до суду у травні 2018 року, пропустивши такий строк та не просив суд поновити його. Твердження апелянта щодо здійснення померлим ОСОБА_4 переказу грошових коштів на картку ОСОБА_1 в якості сплати частини боргу за договором позики вважає хибним, оскільки судом досліджено виписку з карткового рахунку від 03 травня 2018 року та встановлено, що платежі, які здійснювались ОСОБА_4 не містять зазначення призначення платежу та не містять зазначення за яким саме договором здійснено переказ коштів. Крім того, у такій виписці відсутні дані про те, кому саме належить рахунок, на який переказано грошові кошти ОСОБА_4 . Відтак, вимога в частині зобов`язань за борговою розпискою на суму 75 000,00 доларів США є безпідставною.

Щодо доводів апеляційної скарги про звернення ОСОБА_1 з усною вимогою про повернення грошових коштів за розпискою на суму 27 000,00 доларів США сторона відповідача не погоджується, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів звернення позивача до відповідача чи померлого ОСОБА_4 з такою вимогою, а показами ОСОБА_3 спростовується звернення ОСОБА_1 з усною вимогою про повернення грошових коштів. Відтак, оскільки відсутня вимога до сторони у зобов`язанні, то й строк його виконання, терміном 30 днів, не настав.

ОСОБА_3 зазначає, що в матеріалах справи відсутня вимога ОСОБА_1 до неї, в якості спадкоємця у відповідності до норм статті 1281 ЦК України, де вказано, що кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання свідоцтва про право на спадщину незалежно від настання строку вимоги.

Також наголошено про відсутність у матеріалах справи доказів того, що відповідач ОСОБА_3 надавала згоду на отримання її чоловіком грошових коштів в інтересах родини та що такі грошові кошти було витрачено на потреби сім`ї й просить апеляційний суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , залишити рішення суду першої інстанції без змін, скасувати заходи забезпечення позову.

При апеляційному розгляді справи позивач у справі ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, оскільки відповідачка у справі була присутня при укладення вказаного правочину щодо отримання ОСОБА_4 грошових коштів в розмірі 102000 доларів США, що підтвердили при судовому розгляді свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Факт частково повернення коштів ОСОБА_4 у лютому -червня 2017 року та переривання таким чином строку позовної давності підтверджується випискою із його карткового рахунку в АТ «Приватбанк», тому просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі скасувавши незаконне рішення суду першої інстанції.

Представник позивача у справі ОСОБА_1 , адвокат Іщенко І.П., підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції як помилкове скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. При цьому зазначила, що факт укладення 01 грудня 2014 року між сторонами правочину - договору позики грошових коштів у розмірі 75000 доларів США з погодженим сторонами терміном повернення до 01 грудня 2014 року та позики в сумі 14000 доларів США із терміном повернення за вимогою підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими розписками, виготовленими власноруч ОСОБА_4 , а також висновком судової почеркознавчої експертизи від 19 серпня 2019 року. Факт частково виконання відповідачем у справі ОСОБА_4 зобов`язань за договором позики в розмірі 75000 доларів США підтверджується випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 в АТ «Приватбанк», щодо перерахування ОСОБА_4 трьох окремих платежів 12 лютого, 12 травня та 03 червня 2017 року по 6119,25 грн., що свідчить про визнання відповідачем свого обов`язку по поверненню позики від 01 грудня 2014 року та переривання, таким чином, строку позовної давності. Посилання представника відповідача щодо неналежності вказаного доказу вважає необґрунтованим, оскільки відповідачкою не надано належних та допустимих доказів про існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 інших зобов`язань, які б підтверджували необхідність сплати ним коштів позивачу, окрім вище вказаного договору позики. Тому вважає помилковим висновок суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Також вважає незаконним висновок місцевого суду щодо не настання терміну виконання зобов`язання за договором позики щодо повернення 27000 доларів США з тих підстав, що позивач не направив письмову вимогу відповідачці про це. Сам факт звернення до суду із вказаним позовом у травні 2018 року вже є такою вимогою і у разі якщо позивачка мала намір виконати дані зобов`язання та для цього було достатньо часу. З врахуванням викладеного просила задовольнити апеляційну скаргу та позов у повному обсязі.

Представник відповідачки у справі ОСОБА_3 , адвокат Івженко К.В. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір, об`єктивно встановив обставини у справі та надав їм відповідну правову оцінку. Доводи, які виклали позивач та його представник, зазначені висновки суду першої інстанції, на його думку, не спростовують.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача у справі ОСОБА_1 , його представника Іщенко І.П. , представника відповідача у справі Івженко К.В. , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції, при розгляд справи визнав встановленим, що дійсно 01 грудня 2011 року між позивачем у справі ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_4 , який був чоловіком відповідачки у справі ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач позичив, а ОСОБА_4 отримав у борг 75000 доларів США із терміном повернення позики до 01 грудня 2014 року та 27000 доларів США із терміном повернення за вимогою. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначені кошти позичальником позивачу повернуті не були.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що строк позовної давності відносно вимог позивача за договором позики, укладеного у вигляді боргової розписки від 01 грудня 2011 року , відповідно до якої ОСОБА_4 взяв у борг грошові кошти в сумі 75000,00 доларів США, сплив 02 грудня 2017 року. Разом з тим, позов було подано до суду 11 травня 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якого просив представник відповідачки, тому суд визнав за необхідне застосувати строк позовної давності щодо стягнення грошових коштів в сумі 75000 доларів США за борговою розпискою від 01 грудня 2014 року та відмовив позивачу в задоволенні даної частини позовних вимог.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідачки ОСОБА_3 в частині зобов`язань ОСОБА_4 за договором позики у розмірі 27000 доларів США та відмовляючи у їх задоволенні суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачем у справі - ОСОБА_1 не підтверджено належними та достатніми доказами укладення померлим ОСОБА_4 договорів позики зазначених коштів саме в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах, як і не підтверджено дійсне використання одержаних за договорами коштів в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя, а тому суд дійшов висновку про недоведеність виникнення у відповідачки обов`язку стосовно повернення коштів у розмірі 27000 доларів США, позичених її померлим чоловіком за договором позики від 01 грудня 2011 року.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає з огляду на наступне.

Так, відповідно доп.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01 грудня 2011 року між позивачем у вказаній справі ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_4 , як позичальником, укладено договір позики, який оформлений у письмовій формі у вигляді боргових розписок, відповідно до яких останній взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 102000 доларів США, двома частинами 27 000 доларів США та 75 000 доларів США.

Відповідно до умов визначених в борговій розписці, сума боргу 75 000 доларів США повинна була бути повернута позивачу до 01 грудня 2014 року, а строк повернення боргу в розмірі 27000 доларів США сторони погодили за вимогою позикодавця (а.с. 5,6 т.1).

Факт написання власноручно вказаних розписок та взяття на себе відповідних зобов`язань за вказаними договорами позики позичальником ОСОБА_4 підтверджується висновком експертів Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені М.С. Бокаріуса № 2664 та судово-технічної експертизи документів № 2851 (а.с.1-26 т.2) .

Також із матеріалів справи вбачається, що позичальник за вказаними правочинами - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що визнається сторонами у вказаній справі та підтверджується також листом приватного нотаріуса Київського МНО Скульської Т.А. №67 /02-14 від 22 травня 2019 року, згідно до якого єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_3 , тобто відповідачка у вказаній справі.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (частини перша та друга статті 527 ЦК України).

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (частини друга та третя статті 545 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина перша статті 610 ЦК України).

Як встановлено із матеріалів справи позичальником у справі ОСОБА_4 зобов`язання взяті на себе за договором позики у розмірі 75000 доларів США у терміни, визначені сторонами - до 01 грудня 2014 року в повному обсягу виконанні не були, даний факт також підтверджується наявністю у позикодавця оригіналів розписок про отримання коштів.

Разом із тим, з матеріалів справи, а саме виписки АТ «Приватбанк» № 6ЕО5 LAU4JD8A4E5N від 03 травня 2018 року, 12 лютого, 12 травня, 03 червня 2017 року на розрахунковий рахунок позивача у вказаній справі ОСОБА_1 надійшли грошові кошти з банківської картки ОСОБА_8 по 6119,25 грн. кожна (а.с. 9,10 т.1), що свідчить про часткове виконання позичальником своїх зобов`язань за договором позики від 01 грудня 2014 року в частині позики 75000 доларів США.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя статті 264 ЦК України).

Оскільки позичальником за договором позики ОСОБА_4 були вчиненні дії, що свідчать про визнання ним боргового зобов`язання перед позивачем, то вказане свідчить про переривання строку позовної давності, тому висновок суду першої інстанції про пропуск даного строку є помилковим.

Посилання відповідачки у справі та суду першої інстанції щодо недопустимості вказаного доказу, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки надана позивачем виписка АТ «Приватбанк» по рахунку № НОМЕР_2 засвідчена уповноваженою особою АТ «Приватбанк» та відповідає особі позивача - ОСОБА_1 . Крім того, згідно записів щодо перерахунку коштів, вказані кошти були перераховані з особистої картки, виданої АТ «Приватбанк» саме ОСОБА_4 . Доводи відповідачки та її представника щодо перерахування вказаних коштів не в погашення боргу за договором позики 75000 доларів США є неспроможними.

Оскільки відповідно до положень ч.3 ст.12, та ч.1 ст.81 ЦПК України саме на сторону покладений обов`язок довести ті обставини на які вона посилається як підставу своїх заперечень. Відповідачка у справі не надала на підтвердження вказаних заперечень доказів існування між позивачем та ОСОБА_4 інших правочинів, за якими б ОСОБА_4 мав зобов`язання перерахувати позивачу у справі ОСОБА_1 вище вказані суми -18357,75 грн. (3 х 61119,25 грн.).

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності в частині стягнення боргу за договором позики 75000 доларів США від 01 грудня 2011 року необґрунтованим.

Колегія суддів, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині незаконності рішення місцевого суду щодо відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_3 27000 доларів США за договором позики, укладеного 01 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , враховує наступні обставини та норми чинного законодавства.

Так, Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи 30 червня 2020 року справу № 638/18231/15-ц, зазначила, що належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як встановлено при розгляді справи, при укладенні вказаних правочинів 01 грудня 2011 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_4 , як позичальником, була присутня відповідачка у справі ОСОБА_3 , що нею не заперечувалося та підтверджується показами допитаних судом першої інстанції свідків : ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Тобто, відповідачка по справі була обізнана про вчинений її чоловіком правочину, оскільки вказане відбувалось в її присутності та остання не висловлювала щодо цього будь яких заперечень таким чином висловила свою згоду на укладення вказаного правочину в інтересах сім`ї.

Відповідачка у справі, заперечуючи проти позову, та зазначаючи про те, що вказані кошти ОСОБА_4 були використані не в інтересах сім`ї не надала на підтвердження вказаних доводів відповідні докази.

Крім того, сам факт заперечення відповідачки та її представника щодо позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності є підтвердженням фактичного визнання наявності в неї зобов`язань перед позивачем як солідарного боржника, але відсутності у позивача прав вимоги виконання вказаного зобов`язання за пропуском строку вимоги.

З врахуванням викладених обставин колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в частині необґрунтованої відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З врахуванням викладеного, апеляційний суд доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення у вказаній справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, перевіряючи вимоги, викладені позивачем у позовній заяві, апеляційний суд, з врахуванням положень ст. 1046, 1049 ЦК України, вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

Із матеріалів справи вбачається, що позичальником ОСОБА_4 за життя - у 2017 році було частково виконано зобов`язання за договором позики та сплачено:

- 12 лютого 2017 року 6119, 25 грн, що за курсом НБУ України ( 1 долар США = 27.03 грн) становить 226,39 доларів США;

- 12 травня 2017 року 6119,25 грн. що за курсом НБУ України ( 1 долар США = 26.43 грн) становить 231,53 доларів США;

- 03 червня 2017 року 6119,25 грн, що за курсом НБУ України ( 1 долар США = 26.27 грн) становить 232,94 доларів США,

що в загальній сумі свідчить про повернення 690,86 доларів США. Таким чином, із відповідачки на користь позивача стягненню підлягає 101309,14 доларів США (102000 - 690,86).

Разом із тим, вирішуючи вказаний позов в частині заявлених позивачем ОСОБА_1 вимог про стягнення із відповідачки у справі на його користь 30000 грн. на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів враховує, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають із положень глави 71 ЦК України та які врегульовують зобов`язання, що виникають із договорів позики, кредиту та банківського вкладу та не передбачають відшкодування вказаної шкоди.

Крім того, укладаючи вказаний правочин - договір позики, сторонами у справі не визначався такий вид відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання як відшкодування моральної шкоди.

З врахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_3 30000 грн на відшкодування моральної шкоди є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки апелянтом при зверненні до суду та подачі апеляційної скарги були понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 22025 грн, із яких 8810 грн до суду першої інстанції за подачу позову та 13215 грн за подачу апеляційної скарги, а позов підлягає задоволенню частково у співвідношенні 98.30 % від суми заявленого позову, тому і витрати позивачу підлягають відшкодуванню пропорційно - 21650,58 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 381-384 ЦПК України, ст. 1046, 1049, 525, 526, 611 ЦК України, ст.. 61,65 СК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником Іщенко Інгою Петрівною задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року скасувати та ухвалити у вказаній справі постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , прож. АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( прож АДРЕСА_2 ) заборгованість за договорами позики в розмірі 101309 (сто одна тисяча триста дев`ять) доларів 14 центів США та витрати по сплаті судового збору в розмірі 21650,58 грн.

В задоволенні іншої частини позивних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 22 січня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв