Провадження №22-ц/812/82/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 січня 2021 року м. Миколаїв

справа № 490/8584/18

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Лівінського І.В., Шаманської Н.О.

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання незаконними дій та визнання наймачем майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва ухвалене 06 жовтня 2020 року під головуванням судді Селіщевої Л.І., дата складання повного тексту судового рішення не зазначена,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання незаконними дій та визнання наймачем майна.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , який був зареєстрований та проживав з 2012 року у кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1 . Даний гуртожиток належить до комунальної власності м. Миколаєва.

Як зазначала ОСОБА_1 , в зв`язку із хворобою батька вона його доглядала і проживала з його дозволу з ним у його кімнаті з травня 2012 року, сплачувала за нього комунальні послуги, утримувала разом з ним його кімнату. На час пред`явлення даного позову також періодично проживала та продовжувала сплачувати поточні платежі за комунальні послуги.

Позивачка вказувала, що оскільки її батьки були розлучені, то в період хвороби батька вона проживала «на два будинки»: за адресою батька та у квартирі, яка належить її матері, за адресою: АДРЕСА_2 , де вона (позивачка) зареєстрована та крім неї зареєстровані її неповнолітній син ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 та брат ОСОБА_5 . Крім цього, там не зареєстрований, проте фактично проживає і її чоловік ОСОБА_6 . За життя батька вона не порушувала питання щодо реєстрації у гуртожитку, так як була зареєстрована за адресою своєї матері та вважала, що кімната у гуртожитку перейде до неї, так як вона там проживала разом з батьком та утримувала житло.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради, оформленим протоколом № 17 від 22 серпня 2018 року їй було відмовлено у наданні на склад сім`ї (вона, чоловік та син) кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Позивач вважає таке рішення необґрунтованим та прийнятим всупереч житлового законодавства, до того ж вказує, що рішенням № 882 від 28 вересня 2018 року виконавчого комітету Миколаївської міської ради її та її неповнолітнього сина було взято на квартирний облік до загальної черги на отримання житлових приміщень, які потребують поліпшення житлових умов.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати дії Виконавчого комітету Миколаївської міської ради щодо відмови в наданні кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1 незаконними, визнати її наймачем за раніше укладеним договором найму на вищевказану кімнату замість попереднього наймача - її померлого батька ОСОБА_2 .

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що під час розгляду справи у суді першої інстанції нею було доведено спільне проживання з батьком з 2012 року у кімнаті № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , ведення з ним спільного господарства, утримання цього житла, однак суд залишив без уваги вказані докази. Також зазначала, що не має власного житла та перебуває на квартирному обліку як особа, що потребує поліпшення житлових умов. Наявність ж у її чоловіка нерухомого майна на праві власності, що набута ним за договором дарування від бабусі, є формальною, оскільки фактично в тій квартирі проживає бабуся чоловіка, а він проживає разом з нею (позивачкою).

У відзиві на апеляційну скаргу Виконавчий комітет Миколаївської міської ради просив залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. Розгляд справи просили здійснювати без їх представника.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гавловська Ю.В. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

В силу ст. 128 ЖК Української УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Відповідно до ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу у гуртожитку.

Відповідно до ст. 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин першої та другої ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно частині другої ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Положеннями статті 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга ст. 65 ЖК УРСР).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої ст. 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03.12.2020р. у справі № 264/7450/19, у якій Суд, крім того, дійшов висновку, що особи, які вселились в квартиру з метою здійснення догляду за хворими родичами, є тимчасовими мешканцями і самостійного права користування житлом не набувають.

Приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, батько позивачки ОСОБА_2 - був зареєстрований та проживав у кімнаті АДРЕСА_3 . Даний гуртожиток належить до комунальної власності м. Миколаєва. За життя із заявами про приватизацію займаної ним кімнати у гуртожитку ОСОБА_2 не звертався.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка з 2008 року зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Разом із нею за цією адресою зареєстровані: її неповнолітній син ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 та брат ОСОБА_5 . Також за цією адресою проживає чоловік позивачки ОСОБА_6 , з яким вона з 27 квітня 2013 року перебуває у шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Після смерті батька позивачка 14 серпня 2018 року звернулась до виконавчих органів відповідача з приводу надання їй ордеру для вселення до кімнати АДРЕСА_3 зі складом сім`ї із трьох осіб ( ОСОБА_1 , її чоловік і дитина), проте рішенням Виконкому Миколаївської міськради, оформленим протоколом № 17 від 22.08.2018 р., їй було відмовлено у цьому із посиланням на те, що вільні кімнати надаються згідно зі списком громадян пільгових категорій, які звернулися з приводу отримання житлової площі у гуртожитку, тоді як у заявниці такі пільги відсутні, крім того, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за чоловіком заявниці зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

На час винесення цього рішення позивачка не перебувала на обліку як особа, що потребує поліпшення житлових умов.

Суд першої інстанції, належним чином з`ясувавши обставини справи та дослідивши надані сторонами докази, обґрунтовано виходив із того, що позивачкою не було доведено, що її проживання у спірній кімнаті мало постійний характер у якості члена сім`ї ОСОБА_2 , куди вона вселилася зі згоди останнього на постійне проживання та вела з ним спільне господарство.

Так, зі змісту позовної заяви та пояснень ОСОБА_1 в судових засіданнях вбачається, що сама позивачка зазначала, що її основним місцем проживання була належна її матері квартира за адресою: АДРЕСА_2 , де вона проживала разом зі своїм чоловіком та малолітнім сином. В зв`язку із необхідністю догляду за хворим батьком, починаючи з травня 2012 року двічі на тиждень відвідувала його, опікувалася ним та часто залишалася ночувати.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що позивачка дійсно часто приходила до свого батька, доглядала за ним, готувала їжу, прибирала у кімнаті, проте постійно там не проживала.

Викладені обставини свідчать про тимчасове проживання позивачки у спірному житловому приміщенні, що було викликане необхідністю здійснення догляду за хворим батьком, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що самостійного права користування цим житлом ОСОБА_1 не набула.

Не спростовують такого висновку суду і посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на знаходження у спірній кімнаті її особистих речей та на її участь в утриманні цього житла.

З огляду на вищевикладене не заслуговують на увагу посилання апелянта на неврахування судом того, що факт її проживання з батьком з 2012 року, ведення з ним спільного господарства та участь в утриманні житла підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також листом Корабельного відділу поліції в Миколаївській області від 10.08.2018 року.

Крім того, установивши, що з 2008 року до часу звернення до суду з даним позовом ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , постійно проживала саме за цією адресою, тобто зберігала постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, суд першої інстанції також обґрунтовано вважав, що позивачка не може бути визнана такою, що відповідно до встановленого законом порядку набула право користування кімнатою АДРЕСА_3 , наймачем якої за життя був її батько.

До того ж з пояснень ОСОБА_1 вбачається, що під час розгляду справи її мати продала квартиру АДРЕСА_5 та купила будинок АДРЕСА_6 , у якому на теперішній час проживає позивачка разом із чоловіком і дитиною та є зареєстрованими за даною адресою.

Також, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірними дій та рішення виконкому Миколаївської міськради, оформлених протоколом № 17 від 22.08.2018 р., щодо відмови виконкому Миколаївської міськради у укладанні з нею договору найму на кімнату № НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції правильно виходив з того, що доказів неправомірності такого рішення позивачка суду не надала.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання апеляційної скарги на неврахування того, що рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 882 від 28 вересня 2018 року її та її неповнолітнього сина було взято на квартирний облік до загальної черги на отримання житлових приміщень громадян, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки ця обставина не є безумовною підставою для покладення на відповідача обов`язку видати позивачці ордер на вселення до спірної кімнати та укладання з нею договору найму без дотримання встановленого законом порядку черговості надання житлових приміщень.

Отже, доводи апеляційної скарги не свідчить про набуття позивачкою самостійного права користування спірним житлом, а тому посилання апелянта на порушення її житлових прав є необгрунтованими.

За такого, доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції є безпідставними.

Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи норми матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, правильно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела факту набуття нею відповідно до норм ЖК УРСР права на користування спірним житлом, а тому правомірно відмовив у задоволенні позову.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: І.В. Лівінський

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2021 року