Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 715/2012/19

провадження № 61-17830св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович, ОСОБА_2 , приватний нотаріус Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Ротар Марина Марінівна,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Владичана А. І., Височанської Н. К., Кулянди М. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, надалі уточненим, до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк», банк), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив» (далі - ТОВ «ФК «Фінактив»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (далі - ТОВ «ФК «Позика»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна М. А., ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області Ротар М. М. (далі - приватний нотаріус Ротар М. М.), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання недійсним правочину, витребування майна із чужого володіння та скасування записів про реєстрацію права власності.

На обґрунтування позову посилався на таке. Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2012 року у справі № 2403/94/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у солідарному порядку за кредитним договором від 26 червня 2007 року № 0 позов задоволено та стягнуто 58 148,27 грн.

02 грудня 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» укладений договір факторингу № 50/1, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором від 26 червня 2007 року № 0, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та договором поруки від 26 червня 2007 року №123947, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , перейшло до TOB «ФК «Фінактив».

12 грудня 2016 року між ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика» укладений договір факторингу № 50/1-1, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором від 26 червня 2007 року № 0 перейшло до TOB «ФК «Позика».

На порушення вимог статті 516 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_3 не були у встановлений законодавством спосіб повідомлені про заміну кредитора.

Заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових відносин не мають. Укладаючи оспорюваний правочин, відповідачі не замінюючи кредитора у зобов`язанні, замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, проте уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена.

Договір факторингу від 12 грудня 2016 року № 50/1-1, укладений між TOB «ФК «Фінактив» та TOB «ФК «Позика», є недійсним, оскільки розмір грошової вимоги, яка зазначена як у вимогах ТОВ «ФК «Фінактив», так і у вимогах

ТОВ «ФК «Позика» значно перевищує ціну відступлення прав вимоги.

Незважаючи на те, що відбулося відступлення права вимоги за кредитними договором, відступлення прав вимоги за іпотечним договором не відбулося, як від ПАТ «УкрСиббанк» до TOB «ФК «Фінактив», так і від TOB «ФК «Фінактив» до TOB «ФК «Позика».

Відповідно до пункту 2.5 договору факторингу від 02 грудня 2016 року № 50/1 одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення, якими забезпечується зобов`язання за первісними договорами, про що сторони додатково укладають договори відступлення прав вимоги за договорами забезпечення, чого сторони не зробили. Тому позивач не має зобов`язання за іпотечним договором перед TOB «ФК «Позика», оскільки не відбулося відступлення права вимоги за іпотечним договором.

З урахуванням наведеного просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 12 грудня 2016 року № 50/1-1, укладений між TOB «ФК «Фінактив» та TOB «ФК «Позика» у частині вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнати припиненою іпотеку за іпотечним договором від 26 червня 2007 року № 3809, укладеним між позивачем та AT «УкрСиббанк» щодо земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 0,0869 га, кадастровий номер: :01:004:0298, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексні номери: 4145 та 4146 від 26 червня 2007 року.

08 січня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій замість вимог про визнання іпотеки припиненою просив визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 03 січня 2017 року, укладеним між ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика» зареєстрований у реєстрі за № 1 у частині вимог до ОСОБА_1 та скасувати записи про обтяження, що вчинені на його підставі.

28 січня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну позовних вимог, та просив залучити до участі у справі як співвідповідачів: ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Ротар М. М., витребувати у приватного нотаріуса Ротар М. М. копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 16 січня 2020 року, на підставі якого власником земельної ділянки став ОСОБА_2 . Пункт 2 позовних вимог замінив вимогами про витребування від ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,0869 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0298, поновивши право власності ОСОБА_1 на неї; скасувати записи про реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 індексний номер 50679243 від 16 січня 2020 року, 15:29:54, що вчинений приватним нотаріусом Ротар М. М.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 липня 2020 року позов задоволено частково. Витребувано від ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0869 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0298. Скасовано записи про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , індексний номер 50679243 від 16 січня 2020 року, 15:29:54, що вчинені приватним нотаріусом Ротар М. М. Поновлено право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладаючи оспорювані правочини, відповідачі, не замінюючи кредитора у зобов`язанні, замінили стягувача на стадії виконання судового рішення. Проте уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена. Розмір грошової вимоги (300 187 грн), яка зазначена у вимогах ТОВ «ФК «Фінактив», ТОВ «ФК «Позика», значно перевищує ціну відступлення вимоги (3 302,06 грн), балансова вартість майна, переданого в іпотеку на момент переходу прав, не оцінювалася. Зазначені обставини є підставою для визнання договорів недійсними. Позивач не був повідомлений про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. Тому оспорювані договори не відповідають вимогам чинного законодавства. Проте звернення позивача з вимогами про визнання правочинів недійсними є неефективним способом захисту, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Водночас суд першої інстанції встановив, що у матеріалах справи відсутні підтвердження того, що іпотекодержатель направив на ім`я позивача повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки (застосувавши право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу), а також відсутні докази отримання цього повідомлення адресатом. Отже, майно вибуло з володіння власника поза його волею, а тому наявні підстави для витребування спірного майна на підставі статті 388 ЦК України. Крім того, суд першої інстанції зауважив, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2012 року стягнуто з боржників 58 148,27 грн, проте у вимозі від 27 вересня 2017 року № 3705 до позивача ТОВ «ФК «Позика» зазначило, що розмір боргу становить 300 187 грн, тобто відповідач безпідставно нарахував відсотки та штрафні санкції після ухвалення рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 липня 2020 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки будь-яких обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було, а тому ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки за відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих обтяжень прав інших осіб та обтяжень. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 заявив вимоги про скасування записів щодо реєстрації права власності як до фізичної особи так і до приватних нотаріусів, а тому суд першої інстанції мав вказати, що належним відповідачем у справі є лише фізична особа - набувач речових прав. Вимога про поновлення запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не є ефективним способом захисту.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що іпотекодержатель направив на ім`я позивача повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, а також відсутні докази отримання цього повідомлення позивачем. Також у вимозі ТОВ «ФК «Позика» від 27 вересня 2017 року № 3705 зазначений значно більший розмір заборгованості, ніж було стягнуто за рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2012 року.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2019 року у справі № 640/16936/18, від 01 квітня 2020 року № 52013067/17, від 09 грудня 2019 року у справі № 464/85889/15-ц, від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16; Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14; Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц; недослідження зібраних у справі доказів.

У квітні 2021 року надійшли відзиви на касаційну скаргу, в яких АТ «УкрСиббанк», ТОВ «ФК «Позика» просили касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

На обґрунтування відзиву банк посилається на те, що оспорюваний договір факторингу вчинений відповідно до норм чинного законодавства. Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2012 року не припинило зобов`язання сторін за кредитним договором, а тому банк на підставі пункту 7.7 кредитного договору продовжував нараховувати відсотки та неустойку.

ТОВ «ФК «Позика» на обґрунтування відзиву посилається на те, що позивач одночасно змінив і предмет, і підстави позову, що ЦПК України не допускається.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2021 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2021 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзивів на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції повністю не відповідає.

Суди встановили, що 26 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладений кредитний договір №0 і того ж дня між ними укладений іпотечний договір № 3809, предметом якого є земельна ділянка площею 0,0869 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0298.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 травня 2012 року у справі № 2403/94/12 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в солідарному порядку за договором кредиту від 26 червня 2007 року №0 позов задоволено та стягнуто з відповідачів 58 148,27 грн.

02 грудня 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» укладений договір факторингу № 50/1, відповідно до умов якого право грошової вимоги за кредитним договором від 26 червня 2007 року № 0, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та договором поруки від 26 червня 2007 року № 123947, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , перейшло до TOB «ФК «Фінактив».

12 грудня 2016 року між ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика» укладений договір факторингу № 50/1-1, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором від 26 червня 2007 року № 0, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та договором поруки від 26 червня 2007 року № 123947, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , перейшло до TOB «ФК «Позика».

12 грудня 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» укладений договір про відступлення прав вимоги № 1 за договорами іпотеки до договору факторингу від 02 грудня 2016 року № 50/1, яким відступлено право вимоги у тому числі за вказаним іпотечним договором.

03 січня 2017 року між ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика» укладений договір про відступлення прав за договором іпотеки № 1, за яким відступлено право вимоги, у тому числі за вказаним іпотечним договором.

02 лютого 2018 року відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки ТОВ «ФК «Позика», яке є іпотекодержателем за іпотечним договором № 3809 (нерухомого майна), посвідченим 26 червня 2007 року приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Кінащук Н. М. за реєстровим № 4145, передано у власність покупцю ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,0869 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0298.

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 16 січня 2020 року продав, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,0869 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:004:0298.

Щодо вирішення вимог про витребування майна

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

У договорі іпотеки від 26 червня 2007 року № 3809 сторони обумовили, що іпотекодавець та іпотекодержатель домовились про вирішення питання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідними застереженнями про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому іпотечному договорі), яким визначають можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», право вибору якого належить іпотекодержателю, а саме: передача іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (пункт 5.1).

У пункті 5.4 іпотечного договору зазначено, що у випадку застосування права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу іпотекодержатель реалізує вказане право з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку», і повідомлення відповідно до пункту 5.2 договору.

Пунктом 5.2 іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення своїх вимог рекомендованим листом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначила, що належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України

від 05 березня 2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсиланняіпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.

Суд першої інстанції встановив, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що іпотекодержатель надіслав на ім`я позивача повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, а також відсутні докази отримання цього повідомлення адресатом.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за відсутності документів, необхідних для продажу від свого імені спірної земельної ділянки, такий перехід права власності здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, прав іпотекодавця.

Зазначені висновки узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.

Стаття 41 Конституції України та статті 321 ЦК України визначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У разі задоволення вимоги власника про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд витребовує таке майно на користь власника від вказаної особи, а не зобов`язує таку особу повернути відповідне майно власникові.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, на яку посилається заявник у касаційній скарзі). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула із власності ОСОБА_1 за відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_4 , який у подальшому відчужив земельну ділянку ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для витребування майна від ОСОБА_2 на користь позивача на підставі статті 388 ЦК України.

Апеляційний суд зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині витребування майна від ОСОБА_2 .

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, виходив з того, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 16 січня 2020 року будь-яких обтяжень чи заборон у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було. На підтвердження зазначених висновків апеляційний суд послався на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, відповідно до якого, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Проте таке посилання на зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду є помилковим, оскільки він ухвалений за інших фактичних обставин. Зокрема у справі № 922/3537/17 зроблено висновок, що заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно в разі задоволення позову. Іпотека або арешт, що зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно раніше, мають вищий пріоритет, ніж заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, які були зареєстровані пізніше. Натомість у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій не встановили обставин наявності заборони відчуження або арешту майна, які накладалися судом для забезпечення позову, про які не знав покупець.

З матеріалів справи також випливає, що спірну земельну ділянку ОСОБА_2 придбав під час вирішення цієї справи, предметом спору у якій є ця земельна ділянка, що вказаному відповідачу мало бути відомо. Тому твердження ОСОБА_2 про те, що він є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, не заслуговують на увагу.

З урахуванням наведеного постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову про витребування майна від ОСОБА_2 на користь позивача підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Щодо вирішення вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності та про поновлення запису в Державному реєстрі речових прав за позивачем на спірне нерухоме майно є неефективним способом захисту.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що спір про скасування рішення (запису) треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив співвідповідачем. Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, чи не був залучений.

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для зміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17.

З урахування наведеного постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову до приватного нотаріуса Ротар М. М. про скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 підлягає залишенню без змін.

Касаційна скарга не містить доводів про неправильність вирішення апеляційним судом вимоги про скасування саме запису про реєстрацію прав та їх обтяжень за ОСОБА_2 , індексний номер 50679243 від 16 січня 2020 року, 15:29:54, що вчинений приватним нотаріусом Ротар М. М.

Верховний Суд зауважує, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19; від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 (провадження № 61-7648св20).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення, вимога про скасування запису про реєстрацію права власності на об`єкт спірного нерухомого майна є неналежним способом захисту права або інтересу позивача.

З урахуванням наведеного постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про скасування запису про реєстрацію права власності на об`єкт спірного нерухомого майна за ОСОБА_2 є по суті правильною.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вимога про поновлення запису в Державному реєстрі речових прав за позивачем на спірне нерухоме майно є неефективним способом захисту.

Зазначене відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

Тому постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про поновлення права власності позивача на спірну земельну ділянку підлягає залишенню без змін.

Касаційна скарга не містить доводів щодо непогодження з висновком суду першої інстанції в частині вирішення вимог про визнання недійсними договорів факторингу, з чим по суті погодився апеляційний суд, а тому підстави для скасування чи зміни рішення судів попередніх інстанцій в цій частині відсутні.

Доводи відзиву про те, що суд першої інстанції у порушення вимог частини третьої статті 49 ЦПК Україниприйняв до розгляду уточнену позовну заяву, згідно з якою одночасно змінено предмет та підстави позову, не дають підстав для скасування судових рішень відповідно до статті 411 ЦПК України. Цим доводам дав відповідну оцінку і суд апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтею 413 ЦПК Українисуд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, та неправильно застосував норми матеріального права, то постанова апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вирішення вимог про витребування спірної земельної ділянки із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення за результатами розгляду позову у частині вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, в частині вимог про поновлення права власності на спірне майно за позивачем, дійшов помилкового висновку про задоволення позову, тому постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову в частині вирішення зазначених вимог підлягає залишенню без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення вимог про витребування майна і залишення в силі рішення суду першої інстанції в цій частині, то судовий збір за подання касаційної скарги за одну вимогу майнового характеру у розмірі 1 536,80 грн (1 921 х 0,4 х 200 / 100) підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача .

Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року в частині вирішення вимог про витребування майна скасувати та залишити в силі в цій частині рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 13 липня 2020 року.

В іншій частині постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 536,80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко