Провадження №22-ц/812/91/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді-Бондаренко Т.З.,

суддів- Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання Цуркан.І.І.,

за участі: заявника ОСОБА_1 , його представника

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/2081/19 за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м.Миколаєва від 19 листопада 2020 року під головуванням судді Коваленка І.В., постановлену за заявою

ОСОБА_1

про розстрочення виконання рішення суду в приміщенні того ж суду у справі за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про розстрочення виконання рішення суду.

В своїй заяві зазначав, що рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 23 грудня 2019 року з нього на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 10 квітня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач посилався на те, що 17 квітня 2020 року державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у м.Миколаєві південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа виданого відповідно до вказаного рішення суду. Так як стягувач не направив самостійно безпосередньо на підприємство де він працює документ на підставі якого він має сплачувати аліменти, тим самим він штучно створив умови для затягування сплати ним аліментів. Виконавчий лист з постановою державного виконавця за місцем роботи надійшов лише 03 вересня 2020 року і відразу з його заробітку було відраховано 2000,00 грн. на сплату аліментів. З цього часу почалося стягнення аліментів. Відсутність у продовж тривалого часу до 03 вересня 2020 року за його місцем роботи виконавчого листа стало причиною накопичення боргу із сплати аліментів, що відповідно до ст. 435 ЦПК України є підставою для розстрочення сплати такої заборгованості, яка згідно отриманого 02 жовтня 2020 року від державного виконавця розрахунку складає 68896,54 грн.

Крім того, відповідно до довідки ТОВ «ІСМА» від 02 жовтня 2020 року, яка є єдиним місцем роботи боржника, середня заробітна плата складає 7039,50 грн., а сукупний річний дохід за 2019 рік 84632,53 грн. Тому погашення заборгованості по сплаті аліментів при наявності заборгованості в сумі 68896,54 грн., та щомісячних платежів по аліментам у розмірі 4000 грн. фактично унеможливить їх сплату, так як борг знаходиться на рівні сукупного річного доходу платника.

Посилаючись на зазначене, заявник просить розстрочити виконання рішення суду в частині вказаної заборгованості рівними частина на один рік з 01 листопада 2020 року по 01 листопада 2021 по 5739,12 грн. щомісячно.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 19 листопада 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду мотивована недоведеністю наявності виняткових обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду про стягнення аліментів.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду заявник подав апеляційну скаргу в якій посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до вимог ст. 197 СК України, суд може відстрочити чи розстрочити сплату заборгованості за аліментами, проте вказана норма судом не була врахована. Також суд не врахував, що ОСОБА_1 з огляду на розмір його доходу не має можливості виконувати рішення суду про стягнення аліментів. Також судом не враховано, що ситуація в державі з пандемією, в зв`язку з поширення захворювання на COVID-19, погіршила його фінансовий стан. За такого, суд не врахував відсутність вини ОСОБА_1 в утворенні заборгованості, оскільки стягувачка не бажає самостійно подавати за місцем роботи боржника виконавчого листа для стягнення аліментів. Зазначене, на думку боржника вказує на об`єктивні причини неможливості виконання рішення суду про стягнення аліментів.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов наступного.

Так, з матеріалів справи, вбачається, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, починаючи з 10 квітня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Не погодившись з вказаними рішенням ОСОБА_1 його оскаржив в апеляційному порядку, але постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 березня 2020 року в задоволенні його скарги відмовлено, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 грудня 2019 року залишено без змін.

17 квітня 2020 року головним державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відкрито виконавче провадження №61862851 за виконавчим листом №2/489/1384/19, виданого 16 квітня 2020 року про стягнення аліментів.

Відповідно до довідки Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 02 жовтня 2020 року, державним виконавцем нарахована заборгованість ОСОБА_1 станом на 01 жовтня 2020 року в розмірі 68869,54 грн. (а.с.155).

Відповідно до положень ч.1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Як на підставу розстрочення рішення суду про стягнення аліментів ОСОБА_1 посилався на складний свій матеріальний стан, що отримувана ним заробітна плата не дозволяє сплачувати аліменти в такому розмірі та ще й погашати нараховану державним виконавцем заборгованість, а також на те, що саме через небажання стягувачки передати виконавчий лист за місцем його роботи утворилась заборгованість зі сплати аліментів.

Так, районним судом встановлено, що рішення суду про стягнення аліментів від 23 грудня 2019 року, набрало законної сили 17 березня 2020 року після його апеляційного перегляду. 25 березня 2020 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу виконавчого листа, який отримала 16 квітня 2020 року за яким вже 17 квітня 2020 року відкрито виконавче провадження.

За таких обставин, районний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо безпідставності доводів заявника щодо штучного зволікання стягувачкою з пред`явленням виконавчого листа до виконання через що утворилась заборгованість. Також районний суд вірно зазначив, що ОСОБА_1 мав обов`язок щодо утримання дитини, а відтак сплати аліментів в добровільному порядку і до набрання рішенням законної сили. Проте таких доказів щодо здійснення щомісячних платежів в рахунок аліментів суду не було представлено. За такого не заслуговують на увагу і посилання боржника на те, що заборгованість утворилася не з його вини.

Також районним судом встановлено, що відрахування із заробітної плати в рахунок стягнутих аліментів здійснюється в меншому розмірі, чим то передбачено ч. 2 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», що спростовує посилання неспроможного фінансового стану боржника.

В той же час доводи ОСОБА_1 стосовно незадовільного його матеріального стану та недостатність заробітку для виконання рішення суду про стягнення аліментів у повному розмірі вказують на його незгоду з судовим рішенням, про що правомірно зазначив районний суд.

Крім того заявник просить фактично розстрочить виконання рішення суду в частині заборгованості, яка утворилась по аліментам та нарахована державним виконавцем в розмірі 68869,54 грн., проте рішенням суду від 23 грудня 2019 року, виконання якого просить розстрочити ОСОБА_1 заборгованість не встановлювалася.

Підстави відстрочення та розстрочення сплати заборгованості за аліментами визначені положеннями ст.197 СК України шляхом пред`явлення відповідного позову, тому до правовідносин, які регулюються положеннями ст. 345 ЦПК України, вказана норма не підлягає застосуванню.

Враховуючи, що ОСОБА_1 наведені підстави для розстрочення рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини не є обставинами, які істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим, районний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_1 про таке.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Миколаєва 19 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 25 січня 2021 року.

Судді: Т.З.Бондаренко

Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова