РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року м. Мукачево Справа 303/6011/21

2/303/1694/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м.Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС»;

(2) ПАТ «Дельта Банк»

про визнання припиненою іпотеки та виключення записів про обтяження,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про:

- визнання припиненою іпотеки на підставі Іпотечного договору №0602/1206/71-011-Z, посвідченого 15 грудня 2006 року приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В., зареєстрованого у реєстрі за №4833, укладеного між ОСОБА_2 та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» (надалі Іпотечний договір);

- виключення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень записів про обтяження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , внесених на підставі Іпотечного договору.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що предмет іпотеки знищений в результаті пожежі, тому в силу правових приписів ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека нерухомого майна вважається припиненою, наслідком чого є виключення відповідних записів про її фактичну наявність з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У поданому суду відзиві на позов уповноважений представник відповідача (1) в задоволенні позову просив відмовити, оскільки станом на день подання позову позивач не зареєстрував припинення права власності на предмет іпотеки внаслідок його знищення та не позбавлений можливості в майбутньому відновити предмет іпотеки. Крім того, станом на 01.09.2021 розмір невиконаного позивачем зобов`язання за кредитним договором складає 38703,79 доларів США. В такому випадку позивач зобов`язаний або відновити предмет іпотеки, або передати в іпотеку рівноцінне майно. Подання позову спрямоване на уникнення виконання зобов`язань за кредитним договором, задоволення позовних вимог призведе до порушення прав відповідача (1), а наявність іпотеки, накладеної на знесений об`єкт жодним чином не порушує права позивача.

Також відповідачем подано клопотання про застосування строків позовної давності.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якій про дубльована його позиція щодо необхідності задоволення позовних вимог, оскільки в позивача відсутнє натуральне зобов`язання по кредитному договору, а предмет іпотеки знищений внаслідок пожежі, що підтверджується належними та допустимими доказами. При цьому, наявність в реєстрі речових прав на нерухоме майно неприпиненого права власності на спірне нерухоме майно не призводить до звуження прав позивача та відмови в задоволенні позову. Крім того, на вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю позовна давність не поширюється, оскільки має місце триваюче правопорушення.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо чинності іпотеки.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

15 грудня 2006 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) був укладений кредитний договір №0602/1206/71-011 (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику у кредит кошти у розмірі 35000,00 Доларів США на строк до 13 грудня 2021 року, а Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплачувати проценти за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 15 грудня 2006 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №0602/1206/71-011-Z-1 (надалі Іпотечний договір), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано будинок під номером АДРЕСА_1 .

На підставі постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року по справі №303/5558/15-ц у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовлено, оскільки суди не наділені правом звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

На підставі договору про відступлення прав вимоги від 2 вересня 2020 року №2303/К/1 публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» відступило, а товариство з обмеженою відповідальності «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів зазначених у Додатку №1.

Згідно з Додатком №1 до Договору відповідач (1) набув право вимоги в тому числі і до ОСОБА_1 за Кредитним договором та Іпотечним договором.

З даних витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 12.02.2013 вбачається, що 12.02.2013 до Мукачівського МВ надійшла заява ОСОБА_2 про те, що 20.10.2012 року приблизно о 3 годині 50 хвилин в Будинку сталася пожежа. Відомості про заяву внесено до ЄРДР за №0000979, правова кваліфікація ч. 2 ст. 194 КК України.

Досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженню закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

З акту обстеження від 27.08.2018 №1485 вбачається, що станом на 24.08.2018 Будинок знесено.

Згідно з даними висновку експерта за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи від 01.07.2021 №0038/2021 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 відсутній. Місце його знаходження поросло травою, деревами та чагарниками.

Разом з тим, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.07.2021 № 264998943 вбачається, що право власності на Будинок зареєстровано за ОСОБА_1 , наявний запис про іпотеку номер: 230204400, дата, час державної реєстрації: 15.12.2006.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає цивільно-правове зобов`язання, як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В свою чергу правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Особа, яка володіє предметом застави, зобов`язана, якщо інше не встановлено договором:

1) вживати заходів, необхідних для збереження предмета застави;

2) утримувати предмет застави належним чином;

3) негайно повідомляти другу сторону договору застави про виникнення загрози знищення або пошкодження предмета застави (частина перша статті 587 Цивільного кодексу України).

Із вищевказаними положеннями Цивільного кодексу України у повній мірі кореспондуються і приписи ст. 10 Закону України "Про іпотеку" згідно з якими іпотекодавець зобов`язаний вживати за власний кошт всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки, включаючи своєчасне проведення поточного ремонту, відновлення незначних пошкоджень, раціональну експлуатацію та захист предмета іпотеки від незаконних посягань та вимог інших осіб. Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про іпотеку" ризик випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування предмета іпотеки несе іпотекодавець, якщо інше не встановлено іпотечним договором.

Правовими приписами частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» регламентовано, що іпотека припиняється, зокрема, у разі знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється.

Відповідно до частини першої статті 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється у разі:

1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою;

2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави;

3) реалізації предмета застави;

4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Передаючи до суду даний позов, позивач посилається на те, що іпотека, передбачена Іпотечним договором є припиненою, внаслідок знищення предмета іпотеки Будинку.

Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, суд виходить з наступного.

Абзацом п`ятим статті 17 Закону України «Про іпотеку» визначено у якості підстави для припинення предмета іпотеки - знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Частиною першою статті 349 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на майно припиняється в разі його знищення.

В свою чергу, відповідно до частини другої статті 349 Цивільного кодексу України в редакції чинній на момент знищення спірного об`єкта нерухомості у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Частиною другою статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі знищення об`єкта нерухомого майна або скасування державної реєстрації земельної ділянки відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, а реєстраційний номер цього об`єкта скасовується. Розділ Державного реєстру прав закривається державним реєстратором одночасно із проведенням державної реєстрації припинення речових прав, обтяжень речових прав, про що державний реєстратор обов`язково невідкладно повідомляє відповідного користувача, обтяжувача.

Відповідно до частини другої статті 587 Цивільного кодексу України заставодавець, який володіє предметом застави, у разі втрати, псування, пошкодження або знищення заставленого майна з його вини зобов`язаний замінити або відновити це майно, якщо інше не встановлено договором.

Фактичний аналіз змісту поданих позивачем документальних доказів не дає можливості достовірно встановити, що право власності ОСОБА_2 на Будинок (предмет іпотеки) припинилося внаслідок знищення предмета іпотеки, що виключає можливість дійти до висновку про припинення іпотеки.

Крім того, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.07.2021 № 264998943 не містить даних щодо закриття розділу державного реєстру права власності ОСОБА_2 на Будинок.

Також слід констатувати, що умовами Іпотечного договору було передбачено, що ризик випадкової загибелі чи пошкодження Предмету іпотеки несе іпотекодавець (п. 6 Іпотечного договору); у разі загибелі чи пошкодження предмета іпотеки Іпотекодавець зобов`язується надати в забезпечення основного зобов`язання аналогічне за вартістю та якістю і таке, що задоволить вимоги Іпотекодержателя, майно, або (незалежно від строку) виконати основне зобов`язання протягом чотирнадцяти робочих днів у повному обсязі з моменту загибелі чи пошкодження (п. 9.4. Іпотечного договору).

В свою чергу, позивачем не надано суду доказів щодо належного виконання вимог п. 9.4. Іпотечного договору, зокрема передачі в забезпечення основного зобов`язання аналогічного за вартістю та якістю майна або виконання основного зобов`язання в повному обсязі.

Не надано суду також доказів відносно повідомлення позивачем відповідача про факт знищення предмету іпотеки.

Крім того, матеріали справи не містять фактичних даних відносно знищення предмету іпотеки з вини інших осіб та доказів щодо неможливості відновлення предмету Іпотеки.

Наявний в матеріалах справи, витяг з ЄРДР свідчить про те, що кримінальне провадження за фактом повідомлення про пожежу, що мала місце 20.10.2012 року приблизно о 3 годині 50 хвилин в Будинку, де згідно висновку СДПЧ-4 був «занос» стороннього джерела запалювання ззовні закрито 18.03.2015 у зв`язку з п. 1 ч. 1 ст. 284 КК України ( встановлена відсутність події кримінального правопорушення).

Також, доданий позивачем висновок експерта за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи від 01.07.2021 №0038/2021 не містить даних щодо причин відсутності Будинку та даних щодо неможливості відновлення Будинку.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

По відношенню до цього, суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до частин першої, шостої та сьомої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом.

Позивач це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів якої порушується цивільна справа в суді і розпочинається цивільний процес.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає в існуванні іпотеки при наявності факту знищення іпотечного майна.

Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Фактичний аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Сам по собі факт знищення предмету іпотеки не доводить, що відповідачем порушувалися права і інтереси позивача щодо правовідносин за іпотекою.

Виходячи з аналізу змісту норм §6 Розділу 1 глави 49 книги п`ятої Цивільного кодексу України «Застава», та ст.10 Закону України «Про іпотеку» слід зазначити, що у разі втрати предмета застави заставодавцем (іпотекодавцем) ОСОБА_2 (якщо останній не замінив предмет застави (в даному випадку іпотеки), порушуються охоронювані законом інтереси саме іпотекодержателя, яким є ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», а не позивача (який, не виконавши свої обов`язки, передбачені Іпотечним договором та ст.ст. 580, 586, 587 Цивільного кодексу України і порушивши права відповідача сам же і звернувся з позовом до суду про захист своїх прав і охоронюваних законом інтересів).

Таким чином, у разі коли навіть позов є обґрунтованим і підставним, якщо дійсно є порушення закону, які в принципі, зазвичай тягнуть задоволення позову, але в конкретній справі жодне право, свобода чи інтерес саме позивача не було порушено діями відповідача, то в такому разі правових підстав для задоволення такого конкретного позову немає.

Враховуюче викладене, позивачем, крім іншого, не доведено належними та допустимим доказами факту порушення його прав, законних інтересів, внаслідок зазначених ним обставин, тобто не доведено фактичного порушення своїх прав з боку відповідача.

Клопотання представника відповідача (1) про необхідність застосування строків позовної давності до вимог позивача задоволенню не підлягає, оскільки за результатами судового розгляду справи не встановлено порушення прав позивача з боку відповідача, і суд відмовляє у задоволенні позову саме за безпідставністю позовних вимог.

Посилання позивача на постанову КГС ВС від 2 червня 2020 у справі №910/2354/19, суд до уваги не приймає, оскільки вимоги за предметом спору в справі №910/2354/19 відмінні від зазначених позивачем.

З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

4. Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору в сумі 1816,00 гривень слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

4. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідачі: (1) Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (04112 м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, ).

(2) Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (01133 м. Київ, вул. Коновальця, 26-Б, ).

Суддя В.В. Кость