Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3518/19 Головуючий у 1-й інст. Маслак В. П.
Категорія 56 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.

секретаря судового засідання Бірюченка Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/3518/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 06 липня 2021 року, ухвалене суддею Маслак В.П. у м. Житомирі (повний текст складено 06 липня 2021 року),

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_3 , який в подальшому змінив ім`я на ОСОБА_1 , через свого представника звернувся до суду із позовом, в якому остаточно просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 26 600 доларів США, що еквівалентно 717 402 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що позивач помилково переказав грошові кошти в сумі 26 600 доларів США різними платежами на рахунок відповідача протягом жовтня листопада 2018 року. Оскільки вказані кошти ОСОБА_2 не повернуті та є безпідставно набутими, тому на підставі 1212 ЦК України, підлягають стягненню з відповідача.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 06 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 26 575 доларів США, що еквівалентно 707 958 грн станом на 09 квітня 2019 року. Вирішено питання судових витрат. В решті вимог позовної заяви відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 06 липня 2021 року скасувати, постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі вказує на недобросовісність дій свого представника, який під час розгляду справи у районному суді діяв всупереч інтересів відповідача, вводячи суд в оману щодо дійсних обставин справи, без повного встановлення яких судом першої інстанції ухвалено рішення.

Скаржник вказала, що грошові кошти перераховані їй позивачем за попередньою домовленістю про надання нею послуг інтимного характеру у різні періоди наприкінці 2018 року, тому вказані кошти не є безпідставно отриманими. Також зазначила, що рішення суду першої інстанції ухвалено у її відсутності.

Позивач не скористався правом на подання відзиву.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про день розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідач та її представник в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу на обставинах, викладених в ній.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки матеріали справи містять відомості про надходження на картку ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 26 575 доларів США від ОСОБА_3 , наявності договірних або деліктних відносин між сторонами судом не встановлено, тому у відповідача виникло зобов`язання перед позивачем повернути отримане майно, яке є безпідставно набутим.

Апеляційний суд вважає такий висновок помилковим, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є власником рахунку № НОМЕР_1 у DNB bank ASA Норвегія (т.1 а.с. 7).

З вказаного рахунку на банківську карту ОСОБА_2 № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) в АТ КБ «ПриватБанк» переведені наступні суми коштів: 23 жовтня 2018 року - 10 500 доларів США, 25 жовтня 2018 року 10500 доларів США, 23 листопада 2018 року 5 600 доларів США (т. 1 а.с. 10, 202). Згідно наданих АТ КБ «ПриватБанк» відомостей в призначенні платежів вказано «підготовка до весілля та сімейні проблеми».

Згідно відомостей Управління з питань міграції ОСОБА_4 змінив зареєстровані особисті дані, а саме ім`я на ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 15).

Договір - це достовірний правочин, в якому для виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин необхідна воля обох сторін, що його укладають.

Обґрунтовуючи свої вимоги у позовній заяві, позивач вказав на помилковість перерахування відповідачу коштів без будь-якої правової підстави. Проте, як встановлено в судовому засіданні в суді першої інстанції зі слів представника позивача, кошти відповідачу надавались за усною угодою як другу з умовою повернення.

Натомість, колегія суддів вважає, що неодноразове перерахування коштів позивачем на банківський рахунок відповідача кількома платежами з визначенням її імені та призначенням платежу «сімейні справи», свідчать про добровільність, системність таких дій та їх цілеспрямований характер, що обумовлено характером особистісних стосунків, які склались між позивачем та відповідачем. Зазначене також підтверджується наявними в матеріалах справи копією паспорту відповідача з відмітками про перетин кордону України, сумісними фотографіями сторін тощо. Натомість позивачем, його представником в судовому засіданні не надано жодного належного доказу на спростування вказаних обставин, як і не надано доказів наявності помилки в діях позивача.

Таким чином, між сторонами у справі вбачаються договірні правовідносин, які за встановлених у справі обставин, підпадають під кваліфікацію, що виникли з договору дарування. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Договір дарування є безоплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної особи зустрічних дій майнового або немайнового характеру. Договір дарування, укладений з порушенням вимог закону про безоплатність передання іншій стороні майна у власність, є нікчемним.

За положенням ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно доводів скаржника характер правовідносин, які склалися між сторонами підпадає під главу 63, яка регулює цивільно-правові відносини у сфері надання послуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність між сторонами будь-яких деліктних відносин. Апеляційний суд не вбачає у неодноразовій передачі позивачем коштів відповідачу ознак безпідставності, а договірний склад цих правовідносин дозволяє дійти висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень про кондикційні зобов`язання.

Таким чином, виходячи із встановленої судом наявності між сторонами договірних відносин, а також відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача, суд апеляційної інстанції вбачає підстави для задоволення скарги ОСОБА_2 .

Невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати. Одночасно суд апеляційної інстанції вважає за потрібне скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалами Корольовського районного суду міста Житомира від 24.04.2019, 12.06.2019.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 06 липня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9 605,00 грн сплаченого судового збору.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалами Корольовського районного суду міста Житомира від 24.04.2019, 12.06.2019.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено 25.11.2021