Єдиний унікальний номер 239/65/20
Номер провадження 22-ц/804/2720/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Голубєвої О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 239/65/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Новогродівська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та її виселення, з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 17 серпня 2021 року (суддя першої інстанції Любчик О.В.),-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Новогродівська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та її виселення.

Позов обґрунтований тим, що квартира АДРЕСА_1 була надана у користування батькам позивача 03 грудня 1973 року, на підставі ордеру № 1473, де головним наймачем був батько позивача ОСОБА_3

01 вересня 1995 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_2 , після чого остання зареєс-трувалась у вказаній квартирі з дозволу батька позивача ОСОБА_3 . Батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення Новогродівського виконкому № 117 від 21 жовтня 2015 року, позивача визнано наймачем зазначеної квартири. З цього часу, всі витрати по сплаті ко-мунальних послуг та ремонту квартири несе позивач. На даний час у квартирі зареєстровані: позивач, його дочка ОСОБА_4 та відповідач. Відповідач постійно вчиняє сварки з позивачем, знищує його майно в квартирі, витрати на утримання квартири не несе, приводить до дому іншого чоловіка та створює конфлікти. Спільне життя в квартирі неможливе. Спільним побутом позивач з відповідачем не пов`язані, мешкають у різних кімнатах, спільного господар-ства не ведуть. Крім того, відповідач чинить перешкоди позивачу та його цивільній дружині у створенні сім`ї, нищить майно останньої та висловлює на її адресу образи. Також вказав, що на даний час, він намагається використати своє право на приватизацію квартири, але реєстрація відповідача, як колишнього члена родини, не дозволяє йому цього зробити.

У зв`язку із вказаним просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користу-вання житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та виселити її із вказаної квартири.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 17 серпня 2021 року у за-доволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність рішення та неправильне застосування норм матеріального права, просить ска-сувати рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 17 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що відповідач не сплачує комунальні послуги, не надано оцінки квитанціям про сплату комуналь-них послуг на ім`я позивача, акту обстеження квартири від 10 березня 2020 року, який підписа-ний депутатом та секретарем Новогродівської міської ради. Суд не надав оцінку поясненням свідка ОСОБА_5 , яка пояснила в судовому засіданні, що відповідач скоїла правопору-шення відносно співмешканки позивача, яким унеможливила спільне проживання в одній квартирі. У зв`язку з порушенням відповідачкою адміністративного законодавства, з нею неодноразово проводилися бесіди працівниками Селидівського відділу поліції, до адміністративної відповідальності вона не притягалась. В утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг відповідач участі не приймає, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків. Суд не прийняв до уваги систематичне порушення правил співжиття відповідачкою, що робить неможливим проживання у одному приміщенні, а також псування нею житлового приміщення, у зв`язку з чим, на думку скаржника, вона підлягає виселенню із спірного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 116 ЖК України. На теперішній час він намагається використати своє право на приватизацію квартири, в якій є основним наймачем, однак реєстрація в квартирі колишнього члена родини не дозволяє йому це зробити.

Відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Герасимець М.В., у наданому до апеляційного суду письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивача посилаючись на безпідс-тавність та необґрунтованість апеляційної скарги, просить залишити апеляційну скаргу без за-доволення, оскаржуване рішення без змін.

Третя особа Новогродівська міська рада процесуальним правом на подання письмового ві-дзиву не скористалася.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не переш-коджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за ная-вними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 , представник третьої особи Новогродівської міської ради не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 23 листопада 2021 року відповідач ОСОБА_6 , третя особа Новогродівська міська рада отримали 29 жовтня 2021 року, що під-тверджується рекомендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с. 181, 183).

Про причини неявки у судове засідання 23 листопада 2021 року учасники справи не пові-домили і відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися у судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та пред-ставника третьої особи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Голубєва О. В. підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати рішення суду першої інстан-ції та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позивача.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенст-ва права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і засто-суванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування від-повідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апе-ляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підля-гає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ордер № 1473 від 03 грудня 1973 року для заселення квартири АДРЕСА_1 було видано ОСОБА_3 (батьку позивача) (а.с. 11, 13).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається з копії свідоцтва про смерть (а.с. 12).

Відповідно Договору найму житлового приміщення від 28 грудня 2015 року ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Договір укладений між ОСОБА_1 та ОСББ «Мир» (а.с.15).

Згідно копії довідки ОСББ «Мир» від 04 березня 2020 року, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - дружина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - чоловік, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 донька (а.с. 16).

З копії акту ОСББ «Мир» від 04 березня 2020 року про фактичне проживання особи встано-влено, що ОСОБА_1 , 1972 р.н., фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ним проживають ОСОБА_2 , 1975 р.н. - дружина, та ОСОБА_4 , 1995 р.н. донька (а.с. 17).

Відповідно до акту обстеження, складеного депутатом Новогродівської міської ради 10 бе-резня 2020 року, ОСОБА_1 , 1972 р.н., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Проживає з ОСОБА_2 , 1975 р.н., в трикімнатній квартирі, але в окремих кімнатах. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не пов`язані спільним побу-том, не ведуть спільне господарство. Всі комунальні послуги оплачує ОСОБА_1 (а.с. 18)

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 1995 року, який було розірвано рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 23 лютого 2000 року (а.с.14).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Ре-єстру прав власності на нерухоме майно № 244610139 від 16 лютого 2021 року у відповідача ОСОБА_2 відсутні відомості про право власності на нерухоме майно (а.с. 63).

Відповідно до копії талону-повідомлення Єдиного обліку № 2098, працівниками Селидів-ського ВП Покровського Відділу поліції ГУНП в Донецькій області 05 березня 2020, зареєстро-вано звернення ОСОБА_7 , щодо крадіжки речей останньої 05 березня 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с. 27).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, встановивши, що спірна квартира перебуває у комунальній власності, відповідач, як колишній член сім`ї позивача, у встановле-ному законом порядку набула право користування спірною квартирою, тривалий час проживає в ній, іншого житла не має, а також врахувавши, що позивачем не доведено, що відповідач сис-тематично руйнує чи псує житло, порушує правила співжиття у спірній квартирі, що робить неможливим для інших осіб проживання із нею у вказаній квартирі, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам закону.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач є колишнім членом його сім`ї, не веде з ним спільного господарства, систематично порушує правила спів-життя у спірній квартирі, вчиняє сварки, шкодить майно в квартирі, в тому числі майно його співмешканки, комунальні послуги не сплачує, що є підставою для виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Крім того, посилався на те, що звернення до суду з даним позовом та виселення відповідача зі спірної квартири йому необхідно для одноособової приватизації квартири.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 109 Житлового кодексу Української РСР визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з питань, установлених законом. Виселення проводиться до-бровільно або в судовому порядку.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього пра-ва, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демо-кратичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного доб-робуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтями 64, 65 вказаного Кодексу передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дру-жина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які прожи-вають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають з іншими чле-нами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Якщо особи, зазначені в ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР, перестали бути членами сім`ї най-мача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Оскільки під час розгляду справи встановлено, що відповідач вселилася у спірну квартиру за згодою колишнього наймача, батька позивача, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , після укладен-ня шлюбу між сторонами і також за згодою самого позивача, після розірвання шлюбу з позива-чем, зміни наймача, продовжила проживати у спірній квартирі та проживає по теперішній час, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 набула та має рівні з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Обґрунтовуючи підстави для задоволення позовних вимог, позивач ОСОБА_1 посилається на положення ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР.

Згідно зі ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використо-вують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: системати-чне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попе-редження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністрати-вними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Колегія суддів під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення виходить з того, що при розгляді справ та розв`язанні спорів про виселення на підставі ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших прожи-вання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Водночас, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, і з таким висновком по-годжується суд апеляційної інстанцій, зазначив, що належні заходи попередження або громад-ського впливу до відповідача не застосовувалися. Надана позивачем копія Талону-повідомлення Єдиного обліку № 2098 про прийняття на реєстрацію заяви ОСОБА_7 жодним чином не підтверджує систематичного руйнування чи псування жилого приміщення відповіда-чем, або систематичного порушення нею правил співжиття.

Таким чином, оцінюючи позов за наведеними позивачем доводами, якими є припинення сі-мейних відносин та реалізація позивачем права на приватизацію спірної квартири, як підстави для виселення відповідача із спірної квартири, колегія суддів констатує, що вказані позивачем обставини не є підставою для виселення з цього житла за правилами ст. 116 ЖК Української РСР.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі дока-зів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випад-ках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Висновок суду про недоведеність усіх умов, необхідних для застосування ст. 116 ЖК Української РСР є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про висе-лення відповідача зі спірного житла.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, фактично зводяться до незгоди із встановленими судом обста-винами та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні фун-кціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Єв-ропейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ по-ложення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргумен-тів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм ма-теріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в по-вному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача під-лягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропор-ційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду без змін, витрати по сплаті судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 17 серпня 2021 року зали-шити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 листопада 2021 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська