Справа № 6-119-2010
Провадження № 22-ц/801/2295/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Прокопчук А. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 рокуСправа № 6-119-2010м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Сала Т.Б., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Михайленко А.В.,

розглянув цивільну справу за поданням Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 березня 2010 року,

встановив:

19 лютого 2010 року Замостянський відділ державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції звернувся в суд із поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон до виконання ним своїх зобов`язань, мотивуючи свої вимоги тим, що у них на примусовому виконанні знаходяться три виконавчі листи про стягнення заборгованості по заробітній платі із ТОВ «Інфракон-Мікро» на користь фізичних осіб на загальну суму 77019,07 грн.

В строк наданий для добровільного виконання рішення суду ТОВ «Інфракон-Мікро» боргу перед стягувачами не погасило.

На даний час рішення суду боржником не виконується, у зв`язку з цим заявник вважає, що його керівник ОСОБА_1 , маючи реальну можливість виїхати за межі України, скористається цим правом для ухилення від боргових зобов`язань.

Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 березня 2010 року подання Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції задоволено, тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань згідно рішень Замостянського районного суду м. Вінниці від 22 квітня 2009 року, 15 липня 2009 року, 18 червня 2009 року.

Ухвала Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 березня 2010 року мотивована тим, що ОСОБА_1 ухиляється, як керівник товариства боржника від виконання своїх зобов`язань, жодних дій щодо погашення заборгованості ним не вживається.

Не погоджуючись з таким рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нову, якою відмовити повністю в задоволенні подання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент розгляду подання Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції він не був керівником ТОВ «Інфракон-Мікро», оскільки в 2009 році був звільнений з посади за власним бажанням (копія трудової книжки додається). Також вважає, що судом першої інстанції не було підтверджено жодним доказом його умисного не виконання рішення суду.

Крім того, зазначає, що відповідно до ухвали Господарського суду Вінницької області від 17.04.2013 року у справі №15/44/2012/5003 ТОВ «Інфракон-Мікро», як юридичну особу ліквідовано.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Частинами першою, другою, четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень пункту 4 частини першої, частини другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 є керівником ТОВ «Інфракон-Мікро», яке являється боржником у виконавчому провадженні з виконання виконавчих листів № 2-977-09 від 28.07.2009 року, № 2-2414-09 від 30.07.2009 року, № 1735-09 від 04.08.2009 року, виданих на підставі рішень Замостянського районного суду м. Вінниці Вінницької області від 22.04.2009 року, 15.07.2009 року, 18.06.2009 року відповідно про стягнення заборгованості по заробітній платі на загальну суму 77019,07 грн. не заперечується учасниками справи, що на примусовому виконанні в Замостянському відділі державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції знаходяться виконавчі листи про стягнення заборгованості по заробітній платі із ТОВ «Інфракон-Мікро» на користь фізичних осіб на загальну суму 77019,07 грн.

Задовольняючи подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, суд першої інстанції виходив з того, що дій щодо погашення заборгованості боржником не вживається, а тому прийшов до висновку, що останній ухиляється від виконання покладених на нього, як керівника товариства, обов`язків за рішенням суду, хоча, згідно ч. 4 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» участь юридичних осіб у виконавчому провадженні здійснюється їх керівниками.

Колегія суддів з такими висновками місцевого суду погодитись не може з огляду на наступне.

Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України та підлягає застосуванню при вирішенні спірного питання відповідно до статей 2, 8 ЦПК України у редакції, що діяла на час розгляду справи судом першої інстанції.

Згідно практики Європейського суду з прав людини термін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У пп. 107-109 рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом» (п. 24, 25 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (SokurenkoandStrygun v. Ukraine) від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04).

На час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного судового рішення підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон було передбачено лише Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII.

Стаття 6 цього Закону встановлювала, що при наявності зазначених у цій нормі підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, громадянину може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта чи вилучено або затримано паспорт, а також тимчасово відмовлено у виїзді за кордон.

Зокрема, до обмежуючих обставин, за яких громадянину могло бути тимчасово відмовлено у виїзді з України, відносилось: наявність неврегульованих аліментних, договірних чи інших невиконаних зобов`язань - до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2); факт ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань (п. 5); пред`явлення щодо нього цивільного позову до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Пунктом 8 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 3 квітня 2003 р. № 661-VI у редакції Закону № 1710-VI від 05.11.2009 р. відповідно до визначених законом завдань обов`язок щодо запобігання та недопущення в`їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів покладався на Державну прикордонну службу України.

Згідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, наявність обмежуючих обставин, за яких громадянину може бути тимчасово відмовлено у виїзді з України, з`ясовується службовими особами контрольно-пропускного пункту Державної прикордонної служби у ході перевірки паспортів. При наявності обмежуючих обставин паспорт може бути у громадянина тимчасово затримано або вилучено службовою особою КПП. Тимчасове затримання паспорта чи його вилучення може бути оскаржено у судовому порядку.

Статтею 14 Закону України «Про прикордонний контроль» у першій редакції Закону від 5 листопада 2009 року № 1710-VI встановлено, що громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови, яке може бути оскаржене згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду.

Відповідно до статті 8 Закону № 3857-XII вирішення спорів про відмову в оформленні паспорта чи продовження терміну його дії або тимчасове затримання паспорта чи його вилучення можуть бути оскаржені громадянином до суду за місцем його проживання. У разі відмови громадянину України у виїзді за кордон з підстав, передбачених пунктами 1, 2 і 6-8 частини першої статті 6 цього Закону, він може оскаржити цю дію у судовому порядку за місцем свого проживання. Відмова у виїзді з України з підстав, передбачених пунктами 3-5 і 9 частини першої статті 6 цього Закону, оскарженню не підлягає.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Аналіз вищевказаних правових норм дає підстави для висновку, що на час розгляду справи судом першої інстанції питання тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України вирішувалось відповідно до Закону № 3857-XII уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України, дії та рішення яких могли бути оскаржені до суду. Норма статті 377-1 ЦПК України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України судом була введена в дію згідно із Законом № 2677-VI від 04.11.2010 р. лише 08 березня 2011 року.

За відсутності правової норми, яка давала суду повноваження ухвалювати такого роду судове рішення на час вирішення спірного питання щодо обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, Замостянський районний суд м. Вінниці не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції відносно оскаржуваного провадження, а тому таке судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця за безпідставністю.

Поряд з цим, доданої до апеляційної скарги копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що останній був звільнений з посади начальника директора ТОВ «Інфракон-Мікро» з 29 жовтня 2009 року.

З огляду на зазначене вбачається, що, на час звернення державного виконавця 19.02.2010 року до суду, ОСОБА_1 був звільнений з посади директора ТОВ «Інфракон-Мікро».

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , будучи директором ТОВ «Інфракон-Мікро», ухиляється від виконання зобов`язання, покладених на нього судовим рішенням, є передчасним, зробленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права.

Отже, враховуючи викладене та обставини на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі як на підставу перегляду ухвали суду в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права знайшли своє підтвердження, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні подання начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Сускова А.О. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Замостянського районного суду м. Вінниці від 05 березня 2010 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні подання начальника Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Сускова А.О. про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: Т.Б. Сало

Т.М. Шемета