Провадження № 22-ц/824/1926/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 січня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман І.Є., третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 06 вересня 2007 року між ним і ПАТ «Комерційний банк «Правексбанк» було укладено кредитний договір № 416-026/07Р, за яким банк зобов`язався надати йому кредит у розмірі 2525000 грн. Назабезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ним і ПАТ «КБ «Правексбанк» 13 вересня 2007 року було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 416-026/07Р, згідно якого він передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво житлового будинку (літера «А») та надвірні будівлі і споруди, огорожа (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційна яма (№ 2), що розташований на АДРЕСА_1 .

Вказував, що 31 травня 2017 року ПАТ «КБ «Правексбанк» уклав із ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В., відповідно до якого відбулось відступлення права вимоги за укладеним з ним кредитним договором № 416-026/07Р від 06 вересня 2007 року до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», яке в подальшому за договором про відступлення прав вимоги від 02 червня 2017 року відступило право вимоги за кредитним договором відповідачу ОСОБА_1 та за договором від 06 червня 2017 року відступило право вимоги відповідачу за договором іпотеки.

20 вересня 2017 року Державним реєстратором комунального підприємства

- 2 -

«Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман І.Є. на підставі рішення за індексним номером 37223297 від 22 вересня 2017 року здійснено державну реєстрацію за відповідачем ОСОБА_1 права власності на незавершене будівництво житлового будинку (літера «А») та надвірні будівлі і споруди: огорожа (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційна яма (№ 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що рішення про державну реєстрацію права власності прийнято з порушенням норм чинного законодавства. Зокрема, не враховано наявність арешту на предмет іпотеки, накладеного постановою державного виконавця Бучанського МУЮ під час виконання виконавчого напису ПАТ «КБ «Правексбанк» від 22 травня 2008 року про стягнення з нього на користь банку боргу за кредитним договором. Суд не звернув уваги, що договір відступлення права вимоги № 02/06/17 від 02 черня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК«Довіра та гарантія», містить безумовні ознаки договору факторингу, водночас ОСОБА_1 не є банком чи фінансовою установою, тому не мав права укладати правочин, який має ознаки факторингу.Державний реєстратор здійснивреєстрацію права власності в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_1 , строк позовної давності за якоюсплив 22 травня 2011 року, та без наявності необхідних документів, а саме: вимоги про усунення порушень, доказів факту завершення 30-денного строку на усунення порушень та сплату кредиту, копії кредитного договору, розрахунку заборгованості, визначених п.61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року. Вимога про усунення порушень основного зобов`язання іпотекодержателем йому не надсилалась, а сама реєстрація права власності мала місце 20 вересня 2017 року, тобто раніше ніж прийняття державним реєстратором рішення про це 22 вересня 2017 року. Відповідач прийняв у власність предмет іпотки в рахунок погашення боргу за кредитним договором в розмірі 6721560,53 грн., хоча 22травня 2008 року ПАТ «КБ«Правексбанк» отримаввиконавчий напис нотаріуса про стягнення за цим кредитним договором боргу у розмірі 2712870,16 грн., і з цього часу кредитний договір припинив свою дію і на цій підставі проценти і штрафні санкції не нараховуються, а сума не може змінюватись. Реєстрація права власності на нерухоме майно мала місце без його оцінки. За договором про відступлення права вимоги до відповідача перейшло право вимоги за кредитним договором, а за договором іпотеки - ні.

У зв`язку з наведеним просив визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лєйман І.Є.(з відкриттям розділу), індексний номер: 37223297 від 22 вересня 2017 року, яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво житлового будинку (літера «А») та надвірні будівлі і споруди: огорожа (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційна яма (№ 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво-Святошинськогорайонного суду Київської області від 30 липня2020 року позов задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лєйман І.Є. (з відкриттям розділу), індексний номер: 37223297 від 22 вересня 2017 року 14:21:51, яким за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво житлового будинку (літера «А») та надвірні будівлі і споруди: огорожа (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційна яма (№ 2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В решті позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин,

- 3 -

що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що отримання ОСОБА_1 статусу кредитора за кредитним та іпотечним договорами вже вивчалося судами. Так, ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 24 листопада 2017 року замінено стягувача ПАТ «КБ «Правексбанк» на ОСОБА_1 у виконавчому провадженні щодо солідарного стягнення боргу за кредитним договором на підставі виконавчого листа № 6-1249/12, виданого Печерським районним судом м.Києва про солідарне стягнення в тому числі з позивача ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» боргу за кредитним договором у розмірі 4526808,78 грн., а відтак дані обставини згідно ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню. Судом порушено принцип презумпції правочину, встановлений ст.204 ЦК України, оскільки суд вийшов за межі позовних вимог, пославшись на недійсність договорів про відступлення прав вимоги за відсутності заявлених позовних вимог заінтересованої особи про визнання цих правочинів недійсними. Суд невірно вказав, що 02 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу, хоча насправді між ними укладено договір цесії, який не містить жодних обмежень щодо відступлення прав вимоги за кредитним договором фізичній особі, а посилання суду на постанову Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 недоречні, бо це справа господарсьої юрисдикції з іншими фактичними обставинами.

Третя особа ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» подала апеляційну скаргу на рішення суду, яка за формою та змістом повністю відповідає апеляційній скарзі, поданій відповідачем ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористався.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області як незаконне. Апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» визнав.

Представник ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» адвокат Бадах С.М. в суді апеляційної інстанції подану третьою особою апеляційну скаргу підтримав, вважав рішення незаконим із викладених у скарзі підстав. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнав.

Позивач ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційних скарг заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Державний реєстратор комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області належним чином повідомлявся про час розгляду справи, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на

- 4 -

такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що 06 вересня 2007 року між ОСОБА_2 і АКБ «Правекс Банк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Правекс Банк», укладено кредитний договір № 416-026/07Р, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у розмірі 2525000 грн. строком до 06 вересня 2022 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_2 і АКБ «Правекс Банк» 13 вересня 2007 року укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 416-026/07Р, згідноякого ОСОБА_2 передав банку в іпотеку належне йому нерухоме майно у вигляді незавершеногобудівництвом житлового будинку (літера «А») з надвірнии будівлями і спорудами, огорожа (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційна яма (№ 2), що розташоване на АДРЕСА_1 .

17червня 2008 року державним виконавцем ВДВС Бучанського МУЮ під час виконання виконавчого напису № 2517 від 22 травня 2008року про стягнення з позивача на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором було накладено арешт нанезавершене будівництво житлового будинку (літера «А») та надвірні будівлі і споруди, огорожа (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційна яма (№ 2) на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва 28 вересня 2012року у справі № 6-1249/12 видано виконавчий листдля примусового виконання рішення Постійно діючого незалежного третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» від 04 липня 2012 року про стягнення з позивача на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором.

Також, встановлено, що 31 травня 2017 року ПАТ «КБ «Правексбанк» уклав із ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулось відступлення права вимоги за укладеним з ним кредитним договором № 416-026/07Р від 06 вересня 2007 року до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», яке в подальшому за договором про відступлення прав вимоги від 02 червня 2017 року відступило право вимоги за кредитним договором відповідачу ОСОБА_1 та за договором від 06 червня 2017 року відступило останньому право вимоги за договором іпотеки.

22серпня 2017 року відповідач ОСОБА_1 вручив ОСОБА_2 особисто під розписку вимогу від 12 червня 2017 року про погашення заборгованості за кредитним договором № 416-026/07Р від 06 вересня 2007 року у розмірі 6721560,53 грн.

20вересня 2017 року Державним реєстратором КП «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман І.Є.здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на незавершенийбудівництвом житловий будинок (літера «А») та надвірні будівлі і споруди: огорожа (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційна яма (№ 2), що розташований: АДРЕСА_1 , на підставі рішення від 22 вересня 2017 року, підставою виникнення права власності вказанодоговір про відступлення права вимоги за № 1641та договір іпотеки № 416-026/07Р від 06 вересня 2007 року.

Також, встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва 24 листопада

- 5 -

2017 року у справі № 6-1249/12 замінено стягувача ПАТ «КБ «Правекс-Банк» на ОСОБА_1 у виконавчому провадженні на примусове виконання виконавчого листа № 6-1249/12, виданого Печерським районним судом м. Києва, про солідарне стягнення в тому числі і з позивача на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором № 416-026/07Р від 06 вересня 2007 року у розмірі 4526808,78 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач ОСОБА_1 не набув права вимоги за кредитним договором № 416-026/07Р від 06вересня 2007 року, а відтак до нього не перейшло право вимоги за договором іпотеки № 416-026/07Р від 13 вересня 2007 року, яким забезпечено виконання основного зобов`язання, що у свою чергу виключає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхомреєстрації за ОСОБА_1 права власності на підставі іпотечного застереження, викладеного у зазначеному договорі іпотеки.

При цьому суд виходив з того, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст.512 та ст.1054 ЦК України, ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки для зобов'язань, які виникли за кредитним договором, характерним є спеціальний суб'єкт, а саме, кредитодавцем може бути банк чиінша установа, яка має право на здійснення фінансових операцій, та внесена до реєстру фінансових установ.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не повністю грунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Прийшовши до висновку про невідповідність укладеного 02 червня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і ОСОБА_1 договору про відступлення прав вимогиположенням ч.3 ст.512 та ст.1054 ЦК України, ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,суд залишив поза увагою приписи ст.204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину і згідно якої вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована в силу вимог закону (нікчемність) або на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Вказаний договір про відступлення прав вимогине є нікчемним, оскільки на рівні норм ЦК України або іншого закону відсутня вказівка про нікчемність правочину про відступлення права вимоги фізичній особі за кредитним договором.

Отже, відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України даний договір є оспорюваним правочином. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, де залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про визнання недійсним правочину про відступлення прав вимоги на користь фізичної особи за кредитним договором, Велика Палата зазначила, що даний правочин є оспорюваним, а тому правильно визнаний судом першої інстанції недійсним.

Аналогічні висновки містяться в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28листопада 2019 року у справі № 916/2286/16, де посилаючись на відсутність підстав для передачі справи № 916/2286/16 на її розгляд, в тому числі з питання чи повинен суд виходити з презумпції правомірності правочину в процесі розгляду заяви про заміну стягувача у виконавчому провадженні на підставі договору про відступлення права вимоги, якщо суд встановлює відсутність у цього правочину ознак специфічного суб'єктного складу правочину, Велика Палата зазначила, що суд оцінює достовірність поданих договорівна предмет їх нікчемності. Водночас норми матеріального і процесуального права не

- 6 -

передбачають право суду надавати на цій стадії оцінку оспорюваним правочинам, що буде порушувати презумпцію їх правомірності (ст.204 ЦК України.)

Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду в складі Об'єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року в цій же справі № 916/2286/16, де Об`єднана палата вказала, що, вирішуючи питання про наявність підстав для заміни сторони виконавчого провадження правонаступником,за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо визнання недійсним цього договору у судовомупорядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину. А тому відмова судів першої та апеляційної інстанцій у задоволенні заяви про заміну сторони (кредитора) правонаступником з підстав того, що фізична особа не може бути належним правонаступником кредитодавця у спірних правовідносинах і укладений договір не може змінити імперативні приписи законодавства, Об`єднана палата вважає помилковими.

Суд не звернув уваги, що в установленому законом порядку як укладений 02 червня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і ОСОБА_1 договір про відступлення прав вимоги за кредитиним договором, так і договір від 06 червня 2017 року про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, судом недійсними не визнані і їх презумпція правомірності позивачем не спростована, а відтак правочини вважаються такими, що породжують, змінюють або припиняють цивільні права й обов`язки, а отже підстави не брати їх до уваги у суду відсутні.

Окрім того, вдавшись до оцінки правомірності вказаного правочину, який є оспорюваним, за відсутності вимог про недійсність цього договору, суд порушив встановлений п.4 ч.3 ст.2 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого суд розглядає справи справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Також, суд не врахував, що ухвалою Печерського районного суду м.Києва 24 листопада 2017 року у справі № 6-1249/12 замінено стягувача ПАТ «КБ «Правекс-Банк» на ОСОБА_1 у виконавчому провадженні на примусове виконання виконавчого листа № 6-1249/12, виданого Печерським районним судом м. Києва, про солідарне стягнення в тому числі і з позивача на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором № 416-026/07Р від 06 вересня 2007 року у розмірі 4526808,78 грн.

Вказана ухвала Печерського районного суду м.Києва відповідно до ст.1291 Конституції України, ст.18 ЦПК України є обов`язковою до виконання на всій території України, а тому згідно ч.4 ст.82 ЦПК України підлягала врахуванню судом при вирішеннні спору.

В той же час колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав задоволення позову не призвела до неправильного вирішення спору.

Позов ОСОБА_2 підлягає до задоволенння з наступних підстав.

В позовнній заяві позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора в тому числі з підстав порушення відповідачем ОСОБА_1 вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку», оскільки відповідач не здійснив оцінку предмета іпотеки, а державний реєстратор при здійсненні реєстрації переходу права власності на іпотечне майно від позивача до відповідача не звернув на це уваги, чим порушив приписи вказаних статей та права позивача.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням

- 7 -

шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно положень ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі (ч.1). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ч.2). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 цього Закону (ч.3).

Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч.1). Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (ч.3). Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (ч.4). Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (ч.5).

Судом встановлено, що розділ 3.2. договору іпотеки № 416-026/07Р, укладеного 13 вересня 2007 року між позивачем і ПАТ «КБ «Правексбанк», містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке за своїми правовими наслідками для сторін є договором про задоволення вимог іпотекодержателя і визначає можливі позасудові способи звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя.

В п.3.2.2 договору іпотеки сторони врегулювали порядок та спосіб набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання по кредитному договору.Зокрема у п.п.3.2.2.4. та 3.2.2.5 зазначено, що вартість предмета іпотеки визначається незалежним суб'єктом оціночної діяльностіта зазначається у звіті про оцінку майна, а у випадку перевищення вартості предмета іпотеки над сумою майнових вимог іпотекодержатель зобов`язується сплатити різницю іпотекодавцю протягом 10 днів.

Отже, і законом, і договором іпотеки прямо визначена необхідність при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення його вартості на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019року у справі №306/2053/16-ц, предметом спору в якій було скасування реєстрації права власності на іпотечне майно і позов, в тому числі, обґрунтовувався відсутністю інформації про вартість майна, за якою відбувалося зарахування вимог. У

- 8 -

вказаній справі Велика Палата зазначила про обґрунтованість висновків суду щодо відсутності уматеріалах відомостей про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, а тому суд правильно встановивпорушення умовдоговору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку і ухвалив законне та обгрунтоване рішення про задоволення позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 917/2101/17, де, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд послався на помилковість висновків апеляційного суду про те, що обставини щодо оцінки іпотечного майнане входять до предмету доказування при оскарженні реєстрації за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки (п.46).

Судом встановлено, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу відповідач ОСОБА_1 всупереч положенням ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку» та п.п.3.2.2.4-3.2.2.6 розділу 3.2.2 договору іпотеки № 416-026/07Р від 13 вересня 2007 року, не провів оцінку предмета іпотеки у вигляді незавершеногобудівництвом житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 , із залученням суб`єкта оціночної діяльності.

Докази про проведення оцінки нерухомого майна та надання її реєстратору при зверненні стягнення на предмет іпотеки, не надані відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції.

При цьому важливість проведення оцінки предмета іпотеки в тому числі обумовлена тим, що відповідно до п.1.4 договору іпотеки № 416-026/07Р від 13 вересня 2007 року вартість предмета іпотеки була визначена сторонами у розмірі еквівалентному 630156 доларів США, що на момент звернення (20 вересня 2017 року) становило більше 16 мільйонів гривень, а борг за твердження позивача становить 6721560,53 грн., що очевидно та поза всяким розумним сумнівом є неспівмірнм і потребувало оцінки.

Непроведення такої оцінки потягло порушення прав позивача, передбачених п.п.3.2.2.4-3.2.2.6 розділу 3.2.2 договору іпотеки та законом, щодо відшкодування йому перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, що у свою чергу свідчить про неправомірність звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно і наявність підстав для задоволення позову.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційні скарги ОСОБА_1 і ТОВ «ФК «Довіра і гарантія» не містять доводів щодо незаконності рішення в частині непроведення оцінки нерухомого майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективний засіб захисту, який гарантований ст.13 Конвенції, передбачає, зокрема, що за результатами розгляду скарги особа отримує відповідний захист.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами

- 9 -

апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме положення ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку», яким відповідають п.п.3.2.2.4-3.2.2.6 розділу 3.2.2 договору іпотеки № 416-026/07Р від 13 вересня 2007 року, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав задоволення позову ОСОБА_2 з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

В решті колегія суддів залишає рішення без змін.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: