СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/827/20
Провадження №2/547/47/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року смт Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка,

за участі секретаря судового засідання І.І.Совєтової,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Заїчинської сільської ради Семенівського району Полтавської області, Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ у Семенівському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права на земельну частку (пай) з підстави протиправного не включення позивача до списку громадян-членів КСП "Радянська Україна",

представник позивача адвокат Е.В.Хромих,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом про визнання за ним права на земельну частку (пай) із земель колишнього КСП "Радянська Україна", що розташовані на території Заїчинської сільської ради Семенівського району Полтавської області, площею 3,7 умовних кадастрових гектарів. Зазначає, що 10.06.1992 позивача прийнято на роботу і в члени КСП "Радянська Україна". 26.01.2000 КСП "Радянська Україна" реформоване у Приватне сільськогосподарське підприємство "Україна". 12.02.2004 позивача звільнено з роботи і членів ПСП "Україна". Позивача не звільняли з членів КСП протягом 1994-2004 року. Позивача протиправно не включено до списку громадян-членів КСП "Радянська Україна", що додавався до державного акту на право колективної власності на землю вказаного КСП. Позивач як член КСП "Радянська Україна" незалежно від не включення його до вказаного списку відповідно до Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має право на відповідний пай. Середній розмір земельної частки (паю) складає 3,7 га. Право позивача на пай підлягає захисту без обмеження строку позовної давності і є непорушним.

У підготовчому судовому засіданні позивач позов підтримав повністю із наведених у ньому підстав. Його зобов`язано надати до суду оригінал своєї трудової книжки, запропоновано надати відомості щодо наявності земель запасу.

Надалі позивач подав заяви про розгляд справи за його відсутності і відсутності його представника.

Позивач надав до суду оригінал своєї трудової книжки.

Доказів існування земель запасу до суду не надавав.

Відповідачі і третя особа представників у судові засідання не направляли, відзиву не складали.

Заїчинська сільська рада і Відділ у Семенівському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області клопотали розглядати справу за відсутності їх представника.

Неявка учасників справи і їх представників відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Вивчивши письмові заяви учасників справи по суті справи, надані до суду докази, вивчивши матеріали справи, суд встанови такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Суд зазначає, що Верховний Суд України в Узагальненні практики по вирішенню земельних спорів від 01.09.2003 за справами, розглянутими судами України в 2001 році та в 1 півріччі 2002 року, зазначив, зокрема таке.

Вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай), суд повинен з`ясувати, чи була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього державного акта.

Інколи, задовольняючи позови про визнання права власності на земельну частку (пай), суди у постановлених рішеннях посилалися на доводи, які не давали підстав для задоволення позову, або ж задовольняли такі позови без з`ясування важливих обставин. Однією з них є те, чи був позивач членом колективу і чи внесений до списку, доданого до державного акта на право власності на землю.

Деякі суди не розмежовують понять трудової участі осіб у діяльності колгоспів (а потім і КСП) та членства в цих колективах.

Якщо трудові відносини таких осіб з колективами виникли на підставі трудового договору, а не членства в цьому колективі, то вони не передбачають права на одержання у власність земельної частки (паю). Право на одержання частки землі мають лише члени таких колективів, які залишались у ньому на час приватизації землі.

При вирішенні цих питань законодавством не передбачена можливість врахування відроблених особою, яка претендує на отримання земельної частки, трудоднів, виходів на роботу, характеру виконуваної роботи.

Так, відповідно до п. 17 запису у трудовій книжці ОСОБА_1 , він, зокрема, 10.06.1992 прийнятий на роботу і в члени КСП "Радянська Україна" за рішенням правління № 6 від 19.06.1992.

Записи за період 1992 1998 роки містять відмітку про відпрацьовані дні і отримані за це гроші.

26.01.2000 рішенням загальних зборів КСП "Радянська Україна" останнє реорганізовано у Приватне сільськогосподарське підприємство "Україна".

Відповідно до п. 19 запису у трудовій книжці ОСОБА_1 він 12.02.2004 звільнений з роботи і з членів ПСП "Україна" за згодою сторін, ст. 36 п. 1 КЗпП України, за наказом від 12.02.2004 № 29к.

Листом архівного відділу Семенівської РДА від 05.02.2020 № 01-35/11 повідомлено, що в протоколах засідань правління, протоколах загальних зборів колгоспників КСП "Радянська Україна", протоколах засідань правління, протоколах загальних зборів уповноважених членів ПСП "Україна" за 1994-2004 роки даних про звільнення з членів колгоспу ОСОБА_1 не виявлено.

Позивач не запитував у архівного відділу документів щодо його включення до членів КСП "Радянська Україна".

Трудова книжка за своїм призначенням і сутністю є документом що засвідчує відомості про прийом на роботу, переміщення по роботі і звільнення з неї тобто про трудові відносини, а не про членство у тому чи іншому колективному сільськогосподарському підприємстві.

Вище зазначені записи у трудовій книжці позивача вказують на його трудову участь в КСП "Радянська Україна".

У члени КСП особи приймалися рішенням загальних зборів колгоспників. Прийом в члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління колгоспу в присутності особи, яка подала заяву. Дана обставина може бути підтверджена безпосередньо протоколом зборів чи іншими належними та допустимими доказами в цій частині.

Позивач не надав суду доказів про те, що він був прийнятий у члени КСП "Радянська Україна", зокрема відповідний протокол загальних зборів колгоспників або витяг з нього.

Відділ ГУ Держгеокадастру у Полтавській області листом від 30.07.2020 № 557/115-20 повідомив, що сертифікат на право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП "Радянська Україна" на ім`я ОСОБА_1 не видавався; державний акт КСП "Радянська Україна" ІІ-ПЛ № 001673 був виданий 20.12.1995; нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) по КСП "Радянська Україна" складає 14438,44 грн, середній розмір земельної ділянки 3,7 га.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України, у редакції Закону України від 13.03.1992 N 2196-XII (втратив чинність 01.01.2002), чинної на дату виникнення спірних правовідносин дати паювання КСП "Радянська Україна" земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. У колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. До прийняття такого рішення провадиться передача земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, до відання сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Землі у колективну власність передаються безплатно.

Частиною 10 ст. 6 Закону України від 13.03.1992 N 2196-XII передбачалося, що при визначенні середнього розміру земельної частки має враховуватися якість сільськогосподарських угідь. Розмір середньої земельної частки може переглядатися залежно від демографічних умов і конкретних обставин, що склалися, Радою народних депутатів, яка визначила цей розмір.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

В ч.ч. 1, 3 ст. 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року № 899-ІV, вказується, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відтак через ненадання позивачем належних і допустимих доказів перебування позивача у членах КСП "Радянська Україна" на час паювання КСП і видачі 20.12.1995 державного акту КСП "Радянська Україна" ІІ-ПЛ № 001673, він не набув права на земельну частку (пай) вказаного КСП.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позовна заява посилається на непорушність права позивача на земельну частку (пай) і захист такого права судом без обмеження строком позовної давності.

Суд вважає за необхідне вивчити і цей аргумент позивача.

Слід зазначити, що на час складення державного акту КСП "Радянська Україна" ІІ-ПЛ № 001673 від 20.12.1995 діяв Цивільний кодекс Української РСР (далі ЦК УРСР).

Так, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 27 серпня 2014 року по справі № 6-12823св14, зазначено, що право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право за земельну частку (пай). Це право є непорушним та підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Суди в порушення норм статей 212-214, 315 ЦПК України наведеного не врахували, докази щодо виникнення у позивача права на земельну частку (пай) не перевірили та у зв`язку із цим дійшли передчасного висновку про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Однак, в іншій ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 06 серпня 2014 року по справі № 6-21680св14, зазначено, що позивача було внесено до списку громадян співвласників землі, що було долучено до державного акта на право колективної власності на землю від 24 жовтня 1995 року, однак, суд першої інстанції не врахував порушення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з приводу відновлення свого порушеного права, який відповідно до вимог ст. 257 ЦК України становить три роки. Позивачем не наведено поважних причин пропуску ним строку на звернення до суду. Доказів того, що йому не видавали документи для звернення до суду, не надано.

При цьому раніше Верховний Суд України висловлювався з цього приводу. Так, в Узагальненні практики по вирішенню земельних спорів від 01.09.2003 за справами, розглянутими судами України в 2001 році та в 1 півріччі 2002 року, зазначено, що не однаково відповідно до ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК України вирішувались судами питання щодо дотримання позивачами строків звернення спадкоємців до суду з позовами про визнання права на земельну частку. У багатьох випадках суди, задовольняючи позовні вимоги, взагалі не перевіряли і відповідно не вирішували питання про наявність чи відсутність підстав для захисту порушеного права внаслідок пропуску строку для звернення до суду, не враховували, що згідно ст. 80 ЦК закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Вказане Узагальнення зазначило, що через те, що розпаювання земель у більшості господарств вже відбулося, то необхідно з`ясувати чи є можливість у таких господарств надати позивачам земельний пай, рівний з паями інших членів колективу; якщо ж таких земель в господарстві немає, - то чи згодна виділити її місцева сільська рада.

Особливо слід звернути увагу на те, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акта на право колективної власності на землю. Цей процес відбувався в основному у 1994-1997 рр., тобто понад п`ять років тому, у зв`язку з чим необхідно з`ясовувати, чи дотримуються позивачі строків позовної давності (статті 71, 80 ЦК).

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76 ЦК УРСР).

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР).

Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Наявність такої умови дисциплінує учасників правовідносин, запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Право на доступ до суду (що є одним із елементів права на справедливий суд) не є абсолютним; воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності.

Застосування позовної давності є передбачуваним. Принцип законності означає, що застосовні положення національного права повинні бути достатньо доступними, чіткими й передбачуваними в їхньому застосуванні. Індивід повинен бути здатним у разі потреби за допомогою необхідних порад передбачити (у тій мірі, у якій це є розумним за даних обставин) наслідки, які може потягнути певна дія.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже, відмова у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності можлива у разі якщо позовні вимоги обґрунтовані, але позивач без поважних причин пропустив строк звернення до суду.

Позивач під час паювання КСП "Радянська Україна" був його працівником, тому поза розумним сумнівом знав про паювання, формування списків громадян-членів КСП тощо.

Ураховуючи встановлені обставини справи суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку учасниками справи до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.Ф.Харченко