Справа № 487/8141/21
Провадження № 2/487/3042/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2021 року Суддя Заводського районний суд міста Миколаєва Щербина С.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Лескова, 9), третя особа Заводський відділ Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Робоча, 1) про зняття арешту з нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

16.11.2021 року до канцелярії суду надійшов позов ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк» (правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль), яким позивач просила зняти арешт з нерухомого майна позивача, в тому числі з домоволодіння АДРЕСА_1 , накладений постановою державного виконавця Заводського ДВС ММУЮ від 17 серпня 2010 року у виконавчому провадженні №21080839.

В обґрунтування позову зазначила, що постановою державного виконавця від 17.08.2010 року у виконавчому провадженні №21080839 з примусового виконання виконавчого листа по справі №1030 виданого Заводським районним судом м. Миколаєва 26.06.2010 року, було накладено арешт на все належне їй майно. 22.12.2016 року дане виконавче провадження було завершено на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV, у зв`язку з відсутністю у боржника майна. Станом на сьогоднішній день дане виконавче провадження знищено згідно з п. 1-2 Розділу 11 «Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 року №1829/5, за закінченням терміну зберігання. Повторно виконавчий лист до виконання стягувач не пред`являв. Наявність арешту позбавляє її можливості розпорядитися належним їй майном, в тому числі домоволодінням АДРЕСА_1 .

Вивчивши матеріали позовної заяви, прихожу до наступного.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до статті 447ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону № 606-XIV.

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Зі змісту позову вбачається, що підставою обтяження майна ОСОБА_1 є постанова, винесена старшим державним виконавцем Заводського ДВС ММУЮ від 17.08.2010 року в рамках виконавчого провадження №21080839 з примусового виконання виконавчого листа по справі №1030 виданого Заводським районним судом м. Миколаєва 26.06.2010 року, в якому позивач ОСОБА_1 була боржником та стороною виконавчого провадження. Посилаючись на те, що накладення арешту на майно порушує її права, як власника майна, позивач просила зняти арешт з належного їй майна.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VIIЦПК України,оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові Великої Палати від 22 серпня 2018 року № 658/715/16-ц.

Доводи позивача про те, що державний виконавець своєю постановою від 22.12.2016 року завершив виконавче провадження на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV (у зв`язку з відсутністю у боржника майна), не змінює характер правовідносин з огляду на положення наведених вище правових норм, вимоги позивача про зняття арешту з майна не можуть бути розглянуті у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач ОСОБА_1 одночасно має бути й відповідачем, так як її майно арештовано державним виконавцем і вона була боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог статей 42,48,175,447 ЦПК України. Тому такий позов взагалі не підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Посилання позивача на статтю 41 Конституції України, статті 317, 321, 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, прихожу до висновку, що за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності на майно, на яке накладено арешт і таке право позивачки ніким не оспорюється. Враховуючи те, що арешт накладено на майно позивача з метою забезпечення виконання рішення суду, тому така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, оскільки передбачається інша форма звернення та порядок її вирішення.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст.186ЦПК України, -

УХВАЛИВ :

У відкритті провадження в справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», третя особа Заводський відділ Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з нерухомого майна відмовити.

Копію ухвали разом з заявою та доданими до неї документами надіслати позивачу.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Суддя С.В. Щербина