Справа № 606/1704/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Марціцкої І.Б.

за участю секретаря Пасько І.Б.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Теребовля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,-

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, визначивши їх у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., замість 3000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 11.05.2021 року у справі №606/631/21 вирішено Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн., щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з 22.03.2021 року до досягнення дитиною повноліття. На даний момент не має змоги сплачувати аліменти у розмірі 3000 грн., оскільки має на утриманні двох малолітніх дітей доньку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 та знаходиться у декретній відпустці. Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити.

У судовому засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просять їх задоволити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві, та вказала, що рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 11.05.2021 року №606/631/21 є заочним, та нормами ЦПК України передбачено порядок оскарження заочного рішення у разі незгоди, яке не було переглянуто та не було оскаржено у встановленому законом порядку. Окрім цього зазаначає, що обставини на які вказує позивачка вже існували на момент розгляду справи та не змінилися.Окрім цього вказала , що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішеннямТеребовлянського районного суду Тернопільської області від 15.08.2017 року.

Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 11.05.2021 року у справі №606/631/21 вирішено стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн., щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з 22.03.2021 року до досягнення дитиною повноліття

Син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із відповідачем ОСОБА_3 , що не оспорювалося сторонами.

Позивач проживає окремо.

Як вбачається із довідки виданої Великоберезовицькою селищною радою Тернопільської області №490 від 11.08.2021 року, ОСОБА_1 проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 , а також до складу сім"ї входять: співмешканець ОСОБА_8 , донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав.

В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до вимог ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до вимог ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів, один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилається на те, що у неї на утриманні перебувають двох малолітніх дітей: донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 та вона знаходиться у декретній відпустці.

Вимогами ст. 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами погіршення її майнового стану, окрім цього на момент винесення рішення по справі №606/631/21 на її утриманні перебували двоє неповнолітніх дітей дітей, та обставини, які варховуються при зміні розміру аліментів не змінились.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону, суд вважає, що розмір аліментів, визначений рішенням Тенребовлянського районного суду Тернопільської області від 11.05.2021 року відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні двох дітей, без доведення зміни його сімейного та майнового стану, не буде спрямовано на належне забезпечення сина ОСОБА_5 , та суперечитиме його інтересам.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20).

Крім цього, судом встановлено, що відповідач є молодою особою, із задовільним станом здоров`я, доказів неможливості та протипоказань до роботи за станом здоров`я судом не встановлено.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 180-182, 184 Сімейного кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 16.11.2021 року.

Головуючий суддя І.Б. Марціцка