Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/301/20
Провадження № 2/945/140/21
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

18 січня 2021 року

Миколаївський районний суд Миколаївської області, в складі головуючого судді Шаронової Н.О., за участю: секретаря судового засідання Карабут В.В.; позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення,

встановив:

25 лютого 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення.

Позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 14 грудня 2004 року Четвертою миколаївською державною нотаріальною конторою, він є власником квартири АДРЕСА_1 .

Вказану квартиру позивач ОСОБА_1 успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за позивачем 25 березня 2005 року.

Позивач зазначає, що у належній йому квартирі, крім позивача, зареєстровані та проживають його дружина - ОСОБА_4 , неповнолітня дочка ОСОБА_5 та неповнолітній син ОСОБА_6 . Також у квартирі, зареєстрований, але на даний час не проживає відповідач ОСОБА_2 , який є сином позивача.

У позовній заяві позивач вказує на те, що квартира є двокімнатною. В одній з кімнат, вчотирьох, проживають позивач з дружиною та неповнолітні діти. При цьому, в іншій кімнаті проживає одноособово відповідач, який не бажає ділити кімнату з братом та сестрою. Крім цього, періодично виїзджаючи з квартири, відповідач зачиняє свою кімнату на ключ, що позбавляє можливості іншим членам сім`ї, користуватися вільною кімнатою на час його відсутності.

Позивач також зазначає, що відповідач ніякої участі в утриманні квартири не приймає та не здійснює витрат з оплати комунальних платежів, пояснюючи це тим, що він не є власником квартири.

Посилаючись на те, що досягти згоди з відповідачем про порядок користування ним, належною позивачеві квартирою не можливо, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні належною йому квартирою, шляхом виселення відповідача з квартири.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2020 року позов ОСОБА_1 прийнято до розгляду, у вказаній цивільній справі відкрито провадження та у справі призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 серпня 2020 року постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі № 945/301/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення. Справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі. Також позивач пояснив, що відповідач ОСОБА_2 , будучи неповнолітнім, виявив бажання проживати з батьком, та у 2000 році переїхав з Росії до України. Після його приїзду на постійне місце проживання до батька, мати позивача та бабуся відповідача - ОСОБА_3 прописала відповідача, свого онука, у квартирі. Приймаючи у спадок квартиру, після смерті своєї матері, позивач знав про те, що в цій квартирі прописаний його син - відповідач у справі. Позивач вказував на те, що більше півроку відповідач у квартирі не проживає, водночас в період, коли відповідач приїзджає до квартири, у них виникають сварки та конфлікти. Іншого житла на території України ані у позивача, ані у відповідача не має.

Відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин; відзив не подав.

Відповідно до положень ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд постановив розглядати справу в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив таке:

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Право власності на зазначену вище квартиру зареєстровано за позивачем на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 14 грудня 2004 року Четвертою миколаївською державною нотаріальною конторою (реєстраційний номер - 8177730, дата реєстрації - 25 березня 2005 року) (а. с. 10 - 12).

У належній позивачу ОСОБА_1 квартирі, зареєстровані: позивач - ОСОБА_1 ; дружина позивача - ОСОБА_4 ; неповнолітня дочка позивача - ОСОБА_7 ; малолітній син позивача - ОСОБА_8 ; повнолітній син позивача - ОСОБА_2 , відповідач у справі; ОСОБА_9 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї відділу «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Ольшанської селищної ради від 17 січня 2020 року (а. с. 13).

З Акту про фактичне проживання від 23 січня 2020 року, складеного та підписаного Депутатом Ольшанської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, у присутності сусідів, також слідує, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Крім цього, з вказаного Акту також слідує, що відповідач ОСОБА_2 одноособово проживає в одній з кімнат, належної позивачу двокімнатної квартири, при цьому, в другій кімнаті вказаної вище квартири, проживає позивач з родиною (а. с. 14).

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Таким чином, для виселення відповідача з належної позивачу квартири необхідно встановити, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про притягнення відповідача до адміністративної або кримінальної відповідальності чи вжиття відносно нього, передбачених законом заходів, попередження чи громадського впливу.

Позивачем не доведено, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі.

Конституцією України передбачено, як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського судуз прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з положеннями ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_1 , прийнявши квартиру у спадок після смерті своєї матері ОСОБА_3 , знав про реєстрацію та проживання в ній відповідача ОСОБА_2 - члена своєї сім`ї, який, зі слів самого позивача, не має іншого житла, тому право позивача на це майно не може бути захищено, шляхом виселення відповідача з належної позивачеві квартири, оскільки внаслідок цього виселення, відповідач стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні даного позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ст. ст. 258, 259, 264, 265, 280 - 282 Цивільного процесуального кодексу України, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення, - відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з положеннями ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.

Суддя Н. О. Шаронова

Повне рішення складено 25 січня 2021 року