Провадження № 22-ц/801/2060/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 рокуСправа № 127/23600/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Сала Т.Б., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Михайленко А.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Перша Вінницька державна нотаріальна контора,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_7 , Вінницький виконавчий комітет Вінницької міської ради,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Першої Вінницької державної нотаріальної контори, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_7 , Виконавчого комітету Вінницької міської ради про встановлення факту набуття права власності спадкоємця від спадкодавця, витребування 1/4 набутого майна від добросовісного набувача за апеляційною скаргою поданою ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 липня 2021 року,

встановив:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який в подальшому був уточнений до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Першої Вінницької державної нотаріальної контори, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_7 , Виконавчого комітету Вінницької міської ради про встановлення факту набуття права власності спадкоємця від спадкодавця, витребування 1/4 набутого майна від добросовісного набувача.

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення та зміну позовних вимог, обґрунтовані тим, що позивачу ОСОБА_1 належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою від 24 січня 1995 року ј частка будинку з відповідними господарськими будівлями, що розташовані за АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_8 , а тому він має право на спадкове майно, тобто на ј частку зазначеного житлового будинку та господарських споруд, що належало спадкодавцю. При цьому ј частка зазначеного вище житлового будинку з господарськими спорудами була зареєстрована на ім`я ОСОБА_9 на підставі судових рішень від 28 квітня 2005 року та 10 червня 2009 року. Спадкове майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 було прийнято та зареєстровано за добросовісними набувачами відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом, в якому він просив встановити факт прийняття ним спадщини станом на 01 липня 2005 року, права власності на спадкове майно ј частки спадщини після смерті рідної матері спадкодавця ОСОБА_8 та визнання за ним права власності на ј частки спільної сумісної власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель двох житлових будинків з прибудовами домоволодіння під літерами «Е» та ОСОБА_10 АДРЕСА_1 . Скасувати державну реєстрацію права власності проведеної Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою об`єктів нерухомого майна домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , проведеного запису 28 грудня 2012 року на ім`я померлого ОСОБА_9 , на приватну спільну власність ј частки на підставі рішення суду, справа №2-706/05, 28 квітня 2005 року Ленінського районного суду м. Вінниці, справа № 2-6781/07 від 10 червня 2009 року, додаткового рішення Ленінського районного суду м. Вінниці та ліквідувати даний запис. Вилучити в ОСОБА_9 приватну спільну сумісну власність на нерухомість домоволодіння під літ. «Е» та «А» АДРЕСА_1 ј частки набутої на підставі неправомірно застосованих рішень суддів справа №2-706/05, 28 квітня 2005 року Ленінського районного суду м. Вінниці, справа № 2-6781/07 від 10 червня 2009 року, додаткового рішення Ленінського районного суду м. Вінниці. Зобов`язати Першу Вінницьку державну нотаріальну контору видати свідоцтво про право власності спадкового майна нерухомості від спадкодавця ОСОБА_8 на ј частку спільної сумісної власності домоволодіння під літ. «Е» та «А» за АДРЕСА_1 . Стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 моральну шкоду на користь позивача в сумі 170000 грн. та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Першої Вінницької державної нотаріальної контори, третя особа без самостійних вимог ОСОБА_7 , Виконавчий комітет Вінницької міської ради про встановлення факту набуття права власності спадкоємця від спадкодавця, витребування 1/4 набутого майна від добросовісного набувача залишено без задоволення. Проведено розподіл судових витрат.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області мотивоване тим, що відповідно до ст.ст.1223,1220 КЦ України право на спадкування виникло у позивача у день відкриття спадщини, тобто в день смерті особи, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 , що встановлено свідоцтвом про смерть ОСОБА_8 , а не ІНФОРМАЦІЯ_4 , як це зазначено у вимогах позову в даній справі, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги позову про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_1 на спадкове майно ј частини спадщини після смерті рідної матері спадкодавця ОСОБА_8 , оскільки дана обставина встановлена законом, ніким не оспорюється, підтверджена висновками судових інстанцій.

Крім того, позивачем не було надано обґрунтування вимог позову про визнання ним права власності на ј частку спільної сумісної власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель двох житлових будинків з прибудованими домоволодіннями під літерами «Е» та «А» №18 по АДРЕСА_1 , та не надано жодних доказів на підтвердження цієї вимоги, а наявні докази та встановлені обставини спростовують таке.

Під час розгляду справи суду не надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між такою шкодою і протиправними діями заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила оскаржуване рішення скасувати повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення по суті заявлених позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника при винесені оскаржуваного рішення суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позивач ОСОБА_1 набув права власності на Ѕ частку спільної сумісної власності ще у 2001 році, зокрема при житті спадкодавця ОСОБА_8 на підставі договору від 24 листопада 2001 року, яким встановлено порядок користування будинками під літерами «А» та «Е» АДРЕСА_1 . Вважає, що поза увагою суду попередньої інстанції, залишилась та обставина, що в будинку під АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , неповнолітня ОСОБА_3 , що підтверджується домовою книгою. Крім того, вказує на те, що постановою державного виконавця від 16 грудня 2015 року накладено арешт на майно ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , зокрема на ј частки домоволодіння, яке складається з двох житлових будинків з прибудовами під АДРЕСА_1 , у порядку забезпечення цивільного позову, що є підставою для відмови в державній реєстрації за ОСОБА_5 , та ОСОБА_11 права власності на таке майно.

30 вересня 2021 року від позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони підтримали аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд попередньої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Поряд з цим, вважають, що додаткове рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 10 червня 2009 року, яке покладено в основу оскаржуваного рішення суду, не може братись до уваги, оскільки таким задоволені позовні вимоги, які не заявлялись позивачем та яке ухвалене у відсутність сторін по справі, чим були порушені їхні права.

11 жовтня 2021 року від відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу подану ОСОБА_12 у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , в якому було порушено питання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, яке мотивоване тим, що копію апеляційної скарги та ухвали отримані 20 вересня 2021 року, проте у зв`язку з хворобою адвоката надати відповідь у визначений судом апеляційної інстанції строк не було можливості.

Вивчивши подане клопотання суд вважає, що враховуючи незначний строк, пропущений відповідачами, наявність доказів направлення відзиву іншим сторонам та враховуючи принцип пропорційності у цивільному судочинстві клопотання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу підлягає задоволенню.

В поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідачі заперечили аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Поряд з цим, зазначили що апеляційна скарга є незрозумілою, адже не містить зазначення фактів, які б вказували на наявність порушення будь-яких прав чи інтересів апелянта та її малолітньої доньки. Разом з тим, вказують, що право власності на будинок ОСОБА_13 виникло у ОСОБА_9 (спадкоємцями якого стали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 квітня 2005 року про що здійснено відповідну державну реєстрацію.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення викладені в відзивах на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що зроблено актовий запис № 3536 від 30 грудня 2004 року. (т. 1 а.с. 64).

Довідкою Першої Вінницької Державної нотаріальної контори (№368/02-14) з посиланням на відомості спадкового реєстру, встановлено, що після смерті ОСОБА_8 , що мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , спадкова справа не заводилась.

Позивач ОСОБА_1 є власником ј частки житлового будинку на підставі Свідоцтва про спадщину за заповітом, виданого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 24 січня 1995 року, зареєстровано ВООБТІ 11 серпня 1998 року (т. 1 а.с. 56).

Договором про порядок користування частинами будинку від 24 листопада 2001 року власниками цілого житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_14 (володіє Ѕ частки), ОСОБА_1 (володіє ј частки) та ОСОБА_8 (володіє ј частки) визначено порядок користування житловим будинком та господарськими будівлями, а саме, що в користування власників переходять: - власника ОСОБА_14 приміщення № 2 в будинку «А» , гараж «Д» та самовільно зведений сарай З; - власника ОСОБА_1 в будинку «А» приміщення АДРЕСА_2 , гараж В, сарай Б та самовільно зведені прибудови; власника ОСОБА_8 будинок «Е»: коридор 3-1, санвузол 3-2, кімнати 3-3, 3-5, житловою площею 64,0 кв.м, кухня 3-4. (т. 1 а.с. 58)

Згідно договору купівлі-продажу частини будинковолодіння від 27 грудня 2001 року ОСОБА_14 продала, а ОСОБА_7 придбав Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 з відповідною часткою господарських будівель. (т. 1 а.с. 59).

Рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 28 квітня 2005 року, за ОСОБА_9 визнано право власності на металевий гараж та новостворений будинок «Е», до складу якого входять: коридор 3-1, санвузол 3-2, кухня 3-4, кімнати 3-3, 3-5, житловою площею 64,0 кв.м, загальною площею 82,3 кв.м. Рішення набрало законної сили 22 лютого 2010 року згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області. (т. 1 а.с. 24-26).

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10 червня 2009 року, визначено, що за ОСОБА_9 визнано право власності на металевий гараж під літерою «Г» та розмір частки у праві власності в будинковолодінні 1/4: приміщення житлового будинку Е: коридор 3-1, санвузол 3-2, кухня 3-4, кімнати 3-3, 3-5, житловою площею 64,0 кв.м. Рішення набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 24 травня 2012 року. (т. 1 а.с. 38-39).

Згідно Свідоцтва про смерть НОМЕР_2 ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено актовий запис № 55 від 05 лютого 2008 року (т. 1 а.с. 66).

Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності, з визначенням часток: ОСОБА_7 - Ѕ частка на підставі Договору купівлі-продажу від 27 грудня 2001 року, ОСОБА_5 1/8 частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 04 липня 2013 року; ОСОБА_6 - 1/8 частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 04 липня 2013 року. (т. 1 а.с. 18-21).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2017 року по справі № 127/14737/16-ц зазначено, що ОСОБА_1 , в силу встановлених судом обставин та в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини», заяву про відмову від прийняття спадщини не подавав. При цьому вказаним рішенням суду апеляційної інстанції скасовано рішення Вінницького міського суду від 26 травня 2017 року, яким відмовлено в задоволені позову, та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 в задоволені позову до Першої Вінницької державної нотаріальної контори і за участю третіх осіб, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (т. 1 а.с. 40-42).

26 березня 2019 року Вінницьким міським судом Вінницької області прийнято рішення у справі № 127/10173/18, яким встановлено факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 43-45).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Частина 2 ст.1220 ЦК України передбачає, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Частиною третьою статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, що постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї.

Як вбачається із роз`яснень, викладених ВССУ в листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування від 16 травня 2013 року у випадках, якщо встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК, суди не повинні задовольняти вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Крім того, при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках коли спадщина була прийнята, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, і пов`язує із виникненням майнових прав різні правові наслідки (лист від 16 травня 2013 року). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до чинного законодавства на час виникнення права власності та підставі спадкування майна, що визначаються на час відкриття спадщини.

Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних i кримінальних справ в інформаційному листі від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» - умовою для перехову в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в т.ч. житловий будинок є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини (п.3.1 лист № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року).

За вимогами ЗУ «Про нотаріат», Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, а також Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом МЮУ від 22 лютого 2012 року) спадкова справа заводиться посадовою особою органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини на підставі поданої першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, визначених у ст. 1261,1262, 1266 ЦК України.

Так, матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується відміткою про реєстрацію місця проживання та довідкою про звільнення, де зазначено про прямування останнього, після відбуття покарання до місця проживання, а саме АДРЕСА_3 .

Відмова від прийняття спадщини в матеріалах справи відсутня.

Разом з тим, колегія суддів, звертає увагу на те, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2017 року в справі 127/14737/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Першої Вінницької державної нотаріальної контори, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Вінницького виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, встановлено, що ОСОБА_1 , в силу встановлених судом обставин та в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини.

Крім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2019 року в цивільній справі № 127/10173/18 за позовом ОСОБА_1 до Першої Вінницької державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, задоволено позовні вимоги та встановлено факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_8 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 43-45).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

З огляду на вказане, з урахуванням ст.ст. 1216, 1218, ч. 3 ст. 1268 ЦК України ОСОБА_1 прийнято в цілому спадщину померлої, ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , до якої входили усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві і не припинилися внаслідок її смерті, що встановлено, зокрема судовими рішеннями, які набрали законної сили та вказаний факт не підлягає доказуванню.

Відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_1 на спадкове майно ј частини спадщини після смерті рідної матері спадкодавця ОСОБА_8 , оскільки дана обставина встановлена законом, ніким не оспорюється, підтверджена висновками судових інстанцій, на що вірно звернено увагу судом попередньої інстанції.

Вирішуючи питання визнання за позивачем права власності на ј частку спільної сумісної власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель двох житлових будинків з прибудовами домоволодіння під літерами «Е» та «А» АДРЕСА_1 , звертає увагу на наступне.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Так, з матеріалів справи, вбачається, що право власності на ј частку у спірному житловому будинкові належить позивачу ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про спадщину за заповітом, виданого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 24 січня 1995 року та 11 серпня 1998 року зареєстровано ВООБТІ. Відповідно до Договору про порядок користування частинами будинку від 24 листопада 2001 року, укладеного між співвласниками зазначеного будинковолодіння власнику ОСОБА_1 , який володіє Ѕ часткою даного будинку, належить право користування приміщеннями АДРЕСА_2 , гараж В, сарай Б.

При цьому право власності на іншу Ѕ частку в даному житловому будинку АДРЕСА_1 належить власникові - ОСОБА_7 , що виникло та зареєстровано на підставі Договору купівлі-продажу від 27 грудня 2001 року, реєстр. № 6066 від 09 січня 2002 року, підтверджено даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно договорів купівлі-продажу від 27 грудня 2001 року та про порядок користування частинами будинку від 24 листопада 2001 року в користування співвласника ОСОБА_7 передано приміщення АДРЕСА_4 .

Відповідно, наявні правовстановлюючі документи, докази щодо виникнення та реєстрації прав власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок літ. «А», безперечно свідчать, що даний житловий будинок літ. «А» перебуває у власності, володінні та користуванні 2-х співвласників, відповідно до належних їм часток у праві спільної часткової власності, та розмежуванням приміщень будинку «А» на приміщення №1 та № 2.

Між тим, станом на 29 квітня 2002 року ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою від 24 січня 1995 р., належало ј частка житлового будинку АДРЕСА_1 , що відповідно до укладеного співвласниками будинку договором про порядок користування частинами будинку від 24 листопада 2001 р., визначено користування цією власницею житловим будинком «Е».

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 квітня 2005 року та додаткового рішення від 10 червня 2009 року, - 28 листопада 2012 року здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_9 - ј частку у праві приватної спільної часткової власності домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 .

Відтак, право власності на житловий будинок ОСОБА_13 належить, спадкоємцям померлого ОСОБА_9 по 1/8 частці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 04.07.2013 р., які є співвласниками (по 1/8 частці) у приватній спільній часткові власності, що становить ј частку домоволодіння, яке складається з приміщень житлового будинку «Е», а саме: коридору 3-1, санвузла 3-2, кухні 3-4, кімнат 3-3, 3-5, житловою площею 64 кв.м.

Вказані обставини є підставою для висновку про відмову в позовних вимогах щодо встановлення факту набуття права власності спадкоємця від спадкодавця, витребування 1/4 набутого майна від добросовісного набувача.

Також, з урахуванням викладеного, не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності на ім`я померлого ОСОБА_9 , вилучення нерухомості домоволодіння під літерою «Е» та «А» на підставі неправомірно застосованих рішень суддів та стягнення з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь позивача заподіяної моральної шкоди у розмірі 170 000 гривень, оскільки такі є похідними від основних позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що суд попередньої інстанції не встановив обставини, які мають значення для правильного розгляду справи, зокрема те, що позивач ОСОБА_1 набув права власності на Ѕ частку спільної сумісної власності ще у 2001 році, а також що в будинку під АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , неповнолітня ОСОБА_3 , не є слушними, оскільки спростовуються викладеними висновками в оскаржуваному рішенні суду з наданням належної оцінки кожному наявному доказу в матеріалах справи.

Інші доводи викладені в апеляційній скарзі, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи позов, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу подану ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді Т.Б. Сало

Т.М. Шемета