КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 761/31873/19

провадження №22-ц/824/13229/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Нежури В.А.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представники позивача Зденик Т.В., Вакулюк Д.С.,

представники відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури Р. Нагальнюка на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року /суддя Пономаренко Н.В./

у справі за позовом Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни, приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Литвин Анастасії Сергіївни про визнання правочинів недійсними та скасування рішень державних реєстраторів, -

В С Т А Н О В И В:

Керівник Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

1. визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М. 11.08.2003 року за реєстровим номером 4581, зареєстрований 02.09.2003 року в Київському бюро технічної інвентаризації, записаний у реєстрову книгу за №1582;

2. визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 30.06.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. за №1256;

3. скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А. від 04.08.2015 року за №23399471 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , податковий номер НОМЕР_1 ;

4. визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 04.08.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за №2328;

5. скасувати рішення державного реєстратора на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А. від 04.08.2015 року за №23400339 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , податковий номер НОМЕР_2 ;

6. витребувати від ОСОБА_5 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення загальною площею 57,4 кв.м по АДРЕСА_1 , яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_5 як кватира АДРЕСА_1 , загальною площею 57,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00);

7. скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. від 14.03.2019 року №45959507 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 , податковий номер НОМЕР_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. / т. 4 а.с. 240-244/

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині вимог за пунктами 2-7, Перший заступник керівника Київської міської прокуратури Р. Нагальнюк звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги в цій частині у повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вказував, що судом в порушення ст. 89 ЦПК України та внаслідок невірного застосування ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України неповно та не об`єктивно оцінено докази, які містяться в матеріалах справи, внаслідок чого не встановлено фактичні обставини щодо того, коли саме прокурор та Київрада дізнались та могли дізнатись про порушення свого права на спірне майно.

Зі змісту ст. 261 ЦК України вбачається, що закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи підписання договору, а з часом, коли особі, право якої порушено, або прокурору стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 06.06.2018 у справі №372/13 87/13-ц. При цьому питання щодо наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 910/23481/17, від 29.08.2018 у справі № 911/2044/17, від 13.02.2019 у справі № 913/112/18.

Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин вказані висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 267 ЦК України та дійшов помилкового висновку, що поважні причини пропуску позовної давності відсутні.

Так, суд виходив з того, що перебіг позовної давності для прокурора розпочався з 23.06.2016 - моменту внесення відомостей до ЄРДР № 0000400 щодо незаконного заволодіння невстановленими особами нежитловим приміщенням - квартирою по АДРЕСА_1 . Однак судом безпідставно не враховано, що сам факт внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про те, що майно, яке зареєстровано за третіми особами, є саме комунальним майном, і що ці особи права на нього в установленому законом порядку не набували, а лише надає можливість провести необхідні слідчі дії, в ході яких і встановлюється чи спростовується інформація щодо вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, судом не взято до уваги той факт, що інформація, яка міститься у витягу з ЄРДР, є актуальною саме на момент його формування, а не на момент внесення до нього відомостей, станом на 23.06.2016 інформація про незаконність вибуття з комунальної власності спірного об`єкту нерухомості була відсутня. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000188 на адресу Київського міського бюро технічної інвентаризації скеровано запит про надання інформації щодо реєстрації та переходу права власності на низку квартир, у тому числі, на квартиру АДРЕСА_1 . Про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 не реєструвалось, прокурору стало відомо з відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації від 16.09.2016 р.

Судом першої інстанції безпідставно не враховано, що набувачами вживались заходи щодо приховування порушення прав територіальної громади, що ускладнювало можливість своєчасно виявити порушення права власності на майно як прокурором, так і Київською міською радою. Водночас, жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку посадових осіб державних органів або органів місцевого самоврядування перевіряти державні реєстри або іншим способом з`ясовувати, чи не переоформлено право власності територіальної громади на якесь майно на приватне.

Оскільки у Київради не було наміру відчужувати спірне майно підстав для отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у неї також не було. Київраді стало відомо про порушення її права у березні 2019 року - з листа Київської місцевої прокуратури № 10 від 01.03.2019.

Крім того, судом першої інстанції проігноровано те, що ні прокурор, ні Київрада не були сторонами оспорюваних правочинів, а отже не могли знати про їх існування.

Беручи до уваги, що спірне майно вибуло з комунальної власності внаслідок очевидних незаконних дій набувачів, порушене право територіальної громади підлягає захисту.

Судом першої інстанції невірно застосовано до спірних правовідносин ст. 388 ЦК України та не враховано, що відчуження спірного майна повинно було відбуватись в рамках приватизаційної процедури, за наявності рішення уповноваженого органу, однак процедура приватизації не проводилась, рішення про відчуження спірного об`єкту нерухомості власником не приймалось.

Крім того, судом в порушення ст. 89 ЦПК України не взято до уваги, що ОСОБА_5 набула спірне приміщення на підставі договору дарування від 14.03.2019 р. у особи, яка не мала права його відчужувати, а отже відповідно до ч. З ст. 388 ЦК України власник - Київрада має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Аналогічну позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13. При цьому, згідно з вказаною правовою позицією, спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_5 без визнання ланцюга правочинів недійсними та скасування державної реєстрації.

Щодо доводів районного суду про неналежний спосіб захисту порушеного права позивача, вказував, що відмовляючи у позові в частині скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса, судом першої інстанції невірно застосовано до даних правовідносин ст.ст. 15,16 ЦК України, ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів Українищодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції, яка встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є незаконними, оскільки власником спірного нерухомого майна є територіальна громада міста Києва, а особи, за якими реєструвалось право власності на підставі оспорюваних рішень державного реєстратора, таке право у встановленому законом порядку не набували.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню в оскарженій частині, на підставі наступного.

Судом встановлено, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 57,4 кв.м є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (а.с. 144, 156 т.2).

Разом з тим, відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно №176599500 (а.с. 159 т.1) власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 57,4 кв.м. є ОСОБА_5 , яка набула права власності на цей об`єкт нерухомості на підставі договору дарування квартири від 14.03.2019 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. та зареєстрованого в реєстрі №718 (а.с. 226 т. 2).

Зі змісту даного договору вбачається, що квартира належала дарувальнику ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.06.2016 року.

17.06.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харковою О.В. та зареєстрований в реєстрі №771 (а.с.228 т.2). Відомості про право власності на квартиру за ОСОБА_6 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно 17.06.2016 року, номер запису про право власності 15107850 (а.с. 160 т.1).

Із змісту даного договору вбачається, що ОСОБА_7 ця квартира належала на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2016 року.

07.04.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харковою О.В. та зареєстровано в реєстрі №377 (а.с. 41 т.2).

Відомості про право власності на квартиру за ОСОБА_7 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно 07.04.2016 року, номер запису про право власності 14144833 (а.с. 161 т.1).

Із змісту даного договору вбачається, що ОСОБА_4 спірна квартира належала на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 04.08.2015 року.

04.08.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. та зареєстрований в реєстрі №2328 (а.с. 174 т.1).

Відомості про право власності на квартиру за ОСОБА_4 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно 04.08.2015 року, номер запису про право власності 10673666 (а.с. 162 т.1).

Зі змісту вказаного договору вбачається, що ОСОБА_3 спірна квартира належала на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2005 року.

30.06.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. за реєстровим №1256.

Відомості про право власності на квартиру за ОСОБА_3 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно 04.08.2015 року, номер запису про право власності 10673173 (а.с. 163 т.1).

Із змісту даного договору вбачається, що ОСОБА_2 спірна квартира належала на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М. 11.08.2003 року за реєстровим №4581 та зареєстрованого 02.09.2003 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації, запис у реєстрі книги за реєстровим №1582.

В матеріалах справи на а.с. 211 т. 2 міститься копія договору №200/3 оренди нежилих приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва, укладеного 30.06.2009 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ТОВ «Трініті Будпродакшн», відповідно до якого ТОВ «Трініті Будпродакш» отримало в оренду нежитлове приміщення, загальною площею 57,4 кв.м. та розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи із змісту даного договору вбачається, що спірне нерухоме майно станом на 30.06.2009 року належало територіальній громаді Шевченківського району м. Києва, в той час, як в матеріалах справ наявні копії правовстановлюючих документів, а саме договір купівлі продажу квартири від 30.06.2005 року про належність на праві власності спірного майна - квартири НОМЕР_4 ОСОБА_3 , яким останній володів до 04.08.2015 року.

Відповідно до витягу з ЄРДР у кримінальному проваджені №000400, 23.06.2016 року було внесено відомості про заяву, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ст. 190 ч. 4 КК України. У даному витязі зазначено, що невстановлені особи шляхом використання підроблених документів незаконно заволоділи нежитловим приміщенням, зокрема квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 126 т.1).

В ході досудового розслідування на запит Київської місцевої прокуратури №10 від 15.12.2017 року Київське міське БТІ надало письмову відповідь від 27.12.2017 року №062/14-16056 (И-2017) (а.с. 142 т. 2), згідно якої повідомлено, що договір дарування квартири від 02.09.2003 року за реєстровим №1582 на квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Антоновою С.М. 11.08.2003 року за реєстровим №4581, та договір купівлі-продажу від 10.07.2005 року в реєстровій книзі №Д1015-256 за реєстровим номером 1486, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шепелюк О.Г. 30.06.2005 року за реєстровим номером 1256, на праві власності не реєструвалися.

Первинна реєстрація права власності на нежиле приміщення загальною площею 57,4 кв.м. проведена та зареєстрована за Територіальною громадою Шевченківського району м. Києва на підставі свідоцтва про право власності від 22.02.2001 року.

Відповідно до листа Київського міського БТІ від 11.03.2019 року №062/14-3846 (И-2019), адресованого Київській місцевій прокуратурі №10(а.с. 54 т. 3), за даними технічних інвентаризацій, проведених в 1966, 2000, 2001 та 2010 роках, приміщення №1, площею 57.4 кв.м, яке знаходиться на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 завжди було нежилим, документи про зміну цільового призначення цього приміщення з нежилого в житлове в Бюро не надавались.

На запит Київської місцевої прокуратури №10 приватний нотаріус КМНО Шепелюк О.Г. листом від 13.04.2018 року повідомила, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 30.06.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за реєстром №1256 не посвідчувався (а.с. 159 т.2).

Відповідно до письмової відповіді Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 01.03.2019 року №2958/К-19, наданої на запит прокурора Київської місцевої прокуратури №10 Дисак П. від 18.02.2019 року, 11.08.2003 року приватним нотаріусом КМНО Антоновою С.М. договір купівлі-продажу спірної квартири за реєстровим №4581 не посвідчувався. Остання нотаріальна дія в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 11.08.2003 року записана за реєстровим №3837.

Водночас, відмовляючи у позовних вимогах про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного на користь ОСОБА_2 11.08.2003 року, суд першої інстанції керувався вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК УРСР про те, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому та ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Встановивши, що в матеріалах справи відсутні докази щодо обставин набуття права власності ОСОБА_2 на спірне майно на підставі договору дарування квартири від 11.08.2003 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведена обставина укладення цього договору, і, як наслідок, відсутні підстави для визнання його недійсним. Тому позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного на користь ОСОБА_2 11.08.2003 року не підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмова суду першої інстанції у вимозі про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного на користь ОСОБА_2 11.08.2003 року апелянтом не оскаржується, а тому, враховуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині його оскарження.

Так, судом першої інстанції застосовано до правовідносин сторін ст. 387 ЦК України про те, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним та ч. 1 ст. 388 ЦК України, яка вказує, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом першої інстанції вказано, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Достовірно встановлено, що договір купівлі-продажу квартири, укладений 30.06.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , приватним нотаріусом КМНО Шепелюк О.Г. не посвідчувався, як і не був зареєстрований в Київському міському БТІ.

Таким чином, укладений договір купівлі-продажу квартири від 30.06.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідчить про порушення прав позивача, що є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.06.2005 року відповідно до ч.1 ст.203, ст. 215 ЦК України.

Проте, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявляв відповідач, та не навів поважних причин пропуску цього строку.

Так, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання про відновлення строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, зазначив, що Київською міською радою строк звернення з позовом пропущено з поважних причин, оскільки вона не була ні стороною договору дарування, ні стороною договорів купівлі-продажу, на підставі яких відбулось незаконне вибуття з комунальної власності об`єкта нерухомого майна. Про порушення прав власності та обставин такого порушення позивачу стало відомо у 2019 році у ході опрацювання листа Київської місцевої прокуратури №10, скерованого на адресу Київської міської ради №41-1412 вих-19 від 01.03.2019 року, що підтверджується листом №;062/01/09-2333 від 11.03.2019 року. Разом з тим, Київська міська рада про порушення прав власності територіальної громади м. Києва могла дізнатися в рамках кримінального провадження №0000400 або з листа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 06.12.2016 року №1454, тобто з грудня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з витягу ЄРДР у кримінальному провадженні №0000400, прокурор дізнався про можливе порушене право Київської міської ради 23.06.2016 року, коли було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. У даному витягу зазначено, що невстановлені особи шляхом використання підроблених документів незаконно заволоділи нежитловим приміщенням, зокрема, квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 126 т.1).

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У постанові від 20.06.2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.

Як вбачається з постанови від 17.10.2018 року у справі № 362/44/17, вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що в даному випадку початком перебігу трирічного строку позовної давності для позивача за правилами ст. 261 ЦК України слід вважати 23.06.2016 року, коли були внесені відомості до ЄРДР №0000400 щодо незаконного заволодіння невстановленими особами нежитловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Оскільки останнім днем трирічного строку для звернення до суду з даним позовом є 23.06.2019 року, а прокурор звернувся до суду з позовною заявою 13.08.2019 року (а.с. 101 т.1), тобто після спливу позовної давності, то відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, тому це є підставою для застосування наслідків спливу позовної давності.

Наявності поважних причин пропуску позивачем позовної давності суд першої інстанції не вбачав, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 30.06.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. за №1256, не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Зі змісту ст. 261 ЦК України вбачається, що закон пов`язує початок перебігу позовної давності не з моментом поінформованості про вчинення певної дії чи підписання договору, а з часом, коли особі, право якої порушено, або прокурору стало відомо про порушення закону та у зв`язку з цим прав і охоронюваних законом інтересів. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 06.06.2018 у справі №372/13 87/13-ц. При цьому питання щодо наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 910/23481/17, від 29.08.2018 у справі № 911/2044/17, від 13.02.2019 у справі № 913/112/18.

Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин вказані висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 267 ЦК України та дійшов помилкового висновку, що поважні причини пропуску позовної давності відсутні.

Так, суд виходив з того, що перебіг позовної давності для прокурора розпочався з 23.06.2016 - моменту внесення відомостей до ЄРДР № 0000400 щодо незаконного заволодіння невстановленими особами нежитловим приміщенням - квартирою по АДРЕСА_1 . Однак судом безпідставно не враховано, що сам факт внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про те, що майно, яке зареєстровано за третіми особами, є саме комунальним майном, і що ці особи права на нього в установленому законом порядку не набували, а лише надає можливість провести необхідні слідчі дії, в ході яких і встановлюється чи спростовується інформація щодо вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, судом не взято до уваги той факт, що інформація, яка міститься у витягу з ЄРДР, є актуальною саме на момент його формування, а не на момент внесення до нього відомостей, станом на 23.06.2016 інформація про незаконність вибуття з комунальної власності спірного об`єкту нерухомості була відсутня. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000188 на адресу Київського міського бюро технічної інвентаризації скеровано запит про надання інформації щодо реєстрації та переходу права власності на низку квартир, у тому числі, на квартиру АДРЕСА_1 . Про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 не реєструвалось, прокурору стало відомо з відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації від 16.09.2016 р.

Щодо поважності пропуску строку, судом першої інстанції також безпідставно не враховано, що набувачами вживались заходи щодо приховування порушення прав територіальної громади, що ускладнювало можливість своєчасно виявити порушення права власності на майно як прокурором, так і Київською міською радою.

Беручи до уваги, що спірне майно вибуло з комунальної власності внаслідок очевидних незаконних дій набувачів, порушене право територіальної громади підлягає захисту, оскільки метою звернення окружної прокуратури до суду із вказаним позовом є захист інтересів держави та задоволення потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - повернення у комунальну власність нерухомого майна, яке вибуло поза волею власника.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що звертаючись з позовом у серпні 2019 року, з урахуванням перелічених вище обставин справи та того, що достеменно відомо стало про незаконне фактичне вибуття комунальної власності з власності територіальної громади м. Києва з відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації від 16.09.2016 р. а не реєстрації кримінального провадження, трьохрічний строк позовної давності пропущено з поважних причин.

Щодо суті спору, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що нежитлове приміщення загальною площею 57,4 кв. м по АДРЕСА_1 незаконно вибуло з власності територіальної громади м. Києва в особі Київради.

Судом встановлено, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 57,4 кв.м є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (а.с. 144, 156 т.2).

Первинна реєстрація права власності на нежиле приміщення загальною площею 57,4 кв.м. проведена та зареєстрована за Територіальною громадою Шевченківського району м. Києва на підставі свідоцтва про право власності від 22.02.2001 року.

Відповідно до листа Київського міського БТІ від 11.03.2019 року №062/14-3846 (И-2019), адресованого Київській місцевій прокуратурі №10 (а.с. 54 т. 3), за даними технічних інвентаризацій, проведених в 1966, 2000, 2001 та 2010 роках, приміщення №1, площею 57.4 кв.м, яке знаходиться на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 завжди було нежилим, документи про зміну цільового призначення цього приміщення з нежилого в житлове в Бюро не надавались.

Таким чином, в даному випадку очевидна наявна нікчемність договору купівлі-продажу квартири від 30.06.2005 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. за №1256, оскільки такого об`єкту як квартира ніколи не існувало і не існує, нежитлове приміщення не переводилось у житловий фонд.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК).

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним вказаного договору не підлягає задоволенню, оскільки суд констатує його нікчемність.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Таким чином, оскільки, на підставі нікчемного договору, прийнято рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни від 04.08.2015 за № 23399471 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , податковий номер НОМЕР_1 , що є наслідком нікчемного правочину, воно підлягає скасуванню.

Щодо визнання послідуючих договорів недійсними, апеляційний суд вказує таке.

За змістом ст.ст. 15,16 ЦК України кожній особі надано право на захист свого порушеного права способом встановленим законом, договором чи судом.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

На відміну від ч. 2 ст. 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такий спосіб судового захисту як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, підлягає визнанню недійсним і договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 04.08.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за № 2328.

Рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є незаконними, оскільки власником спірного нерухомого майна є територіальна громада міста Києва, а особи, за якими реєструвалось право власності на підставі оспорюваних рішень державного реєстратора, таке право у встановленому законом порядку не набували.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Аналогічну позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13.

Враховуючи вимоги ст. 388 ЦК України та те, що відчуження спірного майна повинно було відбуватись в рамках приватизаційної процедури, за наявності рішення уповноваженого органу, однак процедура приватизації не проводилась, рішення про відчуження спірного об`єкту нерухомості власником не приймалось, витребуванню від ОСОБА_5 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради підлягає нежитлове приміщення загальною площею 57,4 кв. м по АДРЕСА_1 , яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_5 як квартира АДРЕСА_1 загальною площею 57,4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

Стягненню на користь Київської міської прокуратури з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підлягає в рівних частинах 19026, 00 грн, по 6 342 грн з кожного за розгляд справи в суді першої інстанції та в рівних частинах 25657, 50 грн, по 8 552, 50 грн з кожного за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури Р. Нагальнюка на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року - скасувати в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 30.06.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. за №1256; скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А. від 04.08.2015 року за №23399471 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 04.08.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за №2328; скасування рішення державного реєстратора на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Е.А. від 04.08.2015 року за №23400339 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ; витребування від ОСОБА_5 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежитлового приміщення загальною площею 57,4 кв.м по АДРЕСА_1 , яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_5 як кватира АДРЕСА_1 , загальною площею 57,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00); скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвин А.С. від 14.03.2019 року №45959507 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 , податковий номер НОМЕР_3 .

Позов Шевченківської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни, приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Литвин Анастасії Сергіївни про визнання правочинів недійсними та скасування рішень державних реєстраторів, - задовольнити частково.

Скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни від 04.08.2015 за № 23399471 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , податковий номер НОМЕР_1 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 04.08.2015 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за № 2328;

скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновалової Есталіни Анатоліївни від 04.08.2015 за № 23400339 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , податковий номер НОМЕР_2 ;

витребувати від ОСОБА_5 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення загальною площею 57,4 кв. м по АДРЕСА_1 , яке зареєстроване на праві власності за ОСОБА_5 як квартира АДРЕСА_1 загальною площею 57,4 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00);

скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Литвин Анастасії Сергіївни від 14.03.2019 за № 45959507 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , податковий номер НОМЕР_3 .

У визнанні недійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного 30.06.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. за №1256 - відмовити.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути на користь Київської міської прокуратури /, вул. Предславинська, 45/9, м. Київ з ОСОБА_3 /реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 / ОСОБА_4 /реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 / ОСОБА_5 / реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_7 / в рівних частинах 19026, 00 грн, по 6 342 грн з кожного.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути на користь Київської міської прокуратури /, вул. Предславинська, 45/9, м. Київ з ОСОБА_3 /реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 / ОСОБА_4 /реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 / ОСОБА_5 /реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_7 / в рівних частинах 25657, 50 грн, по 8 552, 50 грн з кожного.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: