головуючий у суді І інстанції Ларіонова Н.М.
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошової суми,

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про визнання частково недійсним договору, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року позивач ПАТ «СК «Країна» звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ОСОБА_1 шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину, у розмірі 10 970 грн 20 коп. та про стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 180 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у січні 2013 року ОСОБА_1 , будучи службовою особою ПАТ «Страхова компанія «Країна», вніс завідомо неправдиві відомості до протоколу огляду транспортного засобу від 30 січня 2013 року про проведення ним огляду транспортного засобу «Шкода Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1 , а також, вніс неправдиві відомості стосовно даних страхувальника ОСОБА_2 та незаконно уклав договір добровільного страхування наземного транспорту № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року.

05 березня 2014 року на рахунок ОСОБА_2 ПАТ «СК «Країна» було перераховано 180 000 грн страхового відшкодування на підставі підписаного договору добровільного страхування автомобіля відповідача ОСОБА_2 .

Позивач вказує, що висновком експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Львівській області № 6/167 від 12 травня 2015 року та № 6/376 від 16 вересня 2015 року у кримінальному провадженні № 0001105 було встановлено, що записи, а саме прізвище, ініціали та підписи від імені страхувальника ОСОБА_2 у частині 1 та 2 договору добровільного страхування № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року, виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

З урахуванням цього, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 не є страхувальником за вказаним договором добровільного страхування, а тому не мав права на отримання страхового відшкодування.

Позовні вимоги до відповідача ОСОБА_1 позивач обґрунтовує тим, що останній внаслідок укладення від імені ПАТ «СК «Країна» договору добровільного страхування отримав комісійну винагороду у розмірі 315 грн 20 коп., що підлягає поверненню позивачу, як така, що отримана ним за незаконно укладений договір.

А також, позивач вважає, що у зв`язку із вчиненням ОСОБА_1 злочину, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України, позивач поніс витрати на відрядження представників ПАТ «СК «Країна» під час досудового слідства та судового провадження у загальному розмірі 10 655 грн.

В серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «СК «Країна», в якому просив визнати частково недійсним договір добровільного страхування наземного транспорту № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 як страхувальником та ПАТ «СК «Країна» як страховиком, в частині зазначення інформації про страхувальника, та просив вважати, що страхувальником за цим договором був ОСОБА_3 .

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладаючи договір добровільного страхування наземного транспорту № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року сторони приховали, що страхувальником за таким був ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 . Таким чином, вказаний договір в частині, де відображена інформація про страхувальника є недійсним, як удавана угода.

У зв`язку з чим, просив вважати страхувальником ОСОБА_3 . Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Зазначає, що такий правочин був би вчинений і у тому випадку, якщо би страхувальником за договором страхування був визначений ОСОБА_3 , оскільки згідно з положень статей 979, 985 ЦК України останній міг укласти такий договір на користь третьої особи (вигодонабувача). Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що неправильне відображення у договорі добровільного страхування прізвища, імені та по-батькові страхувальника сталось з вини працівника ПАТ «СК «Країна», а не з вини ОСОБА_2 , оскільки такий договір заповнювався та складався саме працівниками відповідача.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у задоволенні позову АТ «СК «Країна» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року в частині зазначення інформації про страхувальника та ухвалено вважати страхувальником за цим договором ОСОБА_3 .

Стягнуто з АТ «СК «Країна» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ «СК «Країна» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ «СК «Країна» та відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована порушенням норм процесуального та матеріального права з огляду на таке.

Судом не взято до уваги докази, що мали значення для ухвалення оскаржуваного рішення, а саме: Висновки експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Львівській області №6/167 від 12 травня 2015 року та № 6/376 від 16 вересня 2015 року у кримінальному провадженні № 0001105, а також покази свідка ОСОБА_2 16 березня 20156 року в рамках кримінального провадження, де останній визнав, що договір страхування він не підписував.

Суд першої інстанції в порушення положень Закону України «Про страхування», вніс зміни до договору страхування на підставі рішення суду.

Договір страхування є нікчемним, тобто недійсним з моменту укладання, що робить безпідставним визнання цього договору в цілому або в частині недійсним в судовому порядку, в силу того, що його недійсність встановлена законом.

Не відповідає вимогам законодавства і висновок суду першої інстанції стосовно того, що інша особа, підписуючи договір страхування, діяла як страхувальник, та стосовно того, що сторони укладаючи договір страхування приховали, що страхувальником є інша особа, оскільки підписуючи договір напроти іншого ПІБ інша особа повинна була перевірити ці дані.

Судом першої інстанції не застосовано позовну давність стосовно зустрічного позову про визнання частково недійсним договору страхування, про застосування якої позивачем було заявлено.

Відповідно до протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів від 07 жовтня 2021 року у зв`язку з припиненням повноваженьсудді Сержанюка А.С. визначено склад колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Мостової Г.І., суддів Сушко Л.П., Суханової Є.М.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 Постанови пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.?

Згідно з абзацу 4 частини 2 Постанови пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Однак, колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає з огляду на таке.

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

В матеріалах справи наявний договір добровільного страхування наземного транспорту № 03/ТЗ0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року.

Договір викладений на бланку із логотипом «Страхова компанія Країна» та містить підписи в графі «Страховик» та в графі «Страхувальник».

В графі «Страховик» договору вказано ПАТ «СК «Країна» в особі начальника відділу страхування Данчишина Ю.О., який діє на підставі довіреності № 20 від 17 січня 2013 року.

В розділі «Страхувальник та Вигодонабувач» визначений ОСОБА_2 (а.с.5-16 т. 1).

Галицьким районним судом міста Львова у справі № 461/4819/16-к встановлено, що 30 січня 2013 року, ОСОБА_1 , перебуваючи, відповідно до наказу № К-427 від 30 листопада 2010 року на посаді начальника відділу страхування Львівської регіональної дирекції ПАТ «СК «Країна», виконуючи обов`язки директора регіональної дирекції ПАТ СК «Країна», будучи службовою особою, наділеною організаційно - розпорядчими та адміністративно - господарськими функціями, діючи умисно, всупереч інтересам ПАТ СК «Країна», з порушенням вимог наказу ПАТ СК «Країна» № 90 від 06 липня 2012 року та Методики огляду ТЗ та порядку його фотографування при укладенні договору «КАСКО», вніс до протоколу огляду транспортного засобу від 30 січня 2013 року завідомо неправдиві відомості про проведення ним огляду автотранспортного засобу «Skoda Octavia A5 Elegance», номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_3 , що не відповідає дійсності, а також вніс неправдиві відомості стосовно даних страхувальника та незаконно уклав договір добровільного страхування наземного транспорту № 03ТЗ/0003658/2.1.5.1 від 30 січня 2013 року.

Обвинувачений ОСОБА_1 у судовому засіданні визнав себе винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України.

Відповідно до Висновку експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Львівській області № 6/167 від 12 травня 2015 року та № 6/376 від 16 вересня 2015 року у кримінальному провадженні № 0001105, яким було встановлено, що записи, а саме прізвище, ініціали та підписи від імені страхувальника ОСОБА_2 у частині 1 та 2 договору добровільного страхування № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року, виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою (а.с. 29-51 т.1).

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 22 листопада 2016 року у справі № 461/4819/16-к закрито кримінальне провадження №0001105 відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України, звільнивши його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених пункту 2 частини 1 статті 49 КК України (https://reyestr.court.gov.ua/Review/62934511).

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з позовної заяви, звертаючись до суду позивач вказував, що договір добровільного страхування №03/ТЗ0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року складений із недотриманням його письмової форми, оскільки підписаний не ОСОБА_2 , який визначений у договорі як страхувальник, а іншою особою, а тому позивач вважає такий договір нікчемним.

А звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, ОСОБА_2 вказував, що 30 січня 2013 року між ОСОБА_2 , як страхувальником, та ПАТ «СК «Країна», як страховиком, було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу №03/ТЗ0003658/2.1.5.1. Зі сторони страхувальника договір підписаний ОСОБА_3 (а.с. 68 т. 2).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, сторони не заперечують та визнають, що договір добровільного страхування наземного транспортного засобу №03/ТЗ0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року, зі сторони страхувальника ОСОБА_2 , підписаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Таким чином, відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України колегія апеляційного суду вважає, що встановленою ту обставину, що договір добровільного страхування наземного транспортного засобу №03/ТЗ0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року, зі сторони страхувальника ОСОБА_2 , підписаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Відповідно до частини 1 статті 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі.

Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 2 статті 981 ЦК України передбачено що наслідком недодержання письмової форми договору страхування є його нікчемність.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина 1,2 статті 207 ЦК України в редакції станом на 30 січня 2013 року).

Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина 4 цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Отже, колегія апеляційного суду враховує, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам 2,3 статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність оспорюваного договору у мотивувальній частині судового рішення (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19 ).

Підсумовуючи вище викладене, колегія апеляційного суду встановила, що договір добровільного страхування наземного транспортного засобу №03/ТЗ0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року є нікчемним (недійсним в силу закону частини 2 статті 981 ЦК України), у зв`язку з недодержання письмової форми договору страхування.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про стягнення 180 000 грн страхового відшкодування отриманого відповідачем ОСОБА_2 на підставі договору добровільного страхування, посилаюсь на те, що відповідач цей договір ніколи не укладав, не є страхувальником за вказаним договором добровільного страхування, а тому не мав права на отримання страхового відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до повідомлення про настання страхового випадку 21 травня 2013 року о 20 год.00 хв. у Львівській області Пустомитівський район відбулось незаконне заволодіння застрахованим транспортним засобом. Заявником вказаний ОСОБА_2 . У п. 17 вказані документи, які додаються до цього повідомлення, а саме копія договору страхування та копія посвідчення водія. Орієнтовний розмір збитку визначений у розмірі 180 000 грн.

26 червня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до голови правління ПАТ «СК «Країна» Наконечного О.В. із заявою про виплату страхового відшкодування.

05 березня 2014 року був затверджений страховий Акт № 03/28277/2.1.5.1 про виплату ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 180 000 грн.

Відповідно до платіжних доручень від 05 березня 2014 року за № 267, 500, 795, 929 на рахунок ОСОБА_2 було перераховано ПАТ «СК « Країни» 180 000 грн (а.с. 21-24 т. 1).

Відповідно до частин 1,4,5 статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, буде стягнення з відповідача на користь позивача 180 000 грн страхового відшкодування отриманого відповідачем ОСОБА_2 на підставі нікчемного договору добровільного страхування.

Щодо дотримання строків звернення із позовом ПАТ «СК «Країна», то колегія апеляційного суду встановила, що строк визначений статтею 257 ЦК України позивачем не пропущений з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Загальний строк позовної давності визначений у статті 257 ЦК України та складає 3 роки.

Звертаючись до суду позивач вказував, що позивач довідався про відсутність підпису ОСОБА_2 на договорі страхування в графі «Страхувальник» з висновків експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Львівській області № 6/167 від 12 травня 2015 року та № 6/376 від 16 вересня 2015 року у кримінальному провадженні № 0001105.

Враховуючи викладене, колегія апеляційного вважає, що звернення до суду ПАТ «СК « Країна» відбулось в межах строку позовної давності.

Колегія апеляційного суду також вважає, що судом першої інстанції помилково відхилено у якості належного доказу висновок експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Львівській області, з огляду на те, що у ньому зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (а.с. 29 т. 1) та що він підготовлений на підставі постанови старшого слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області Лещук О.В. про призначення судової експертизи (правова позиція викладена у постанові Великої Палати від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18).

Колегія апеляційного суду вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що підписання договору страхування не стороною договору (страхувальником), а іншою особою, є помилкою в інформації про страхувальника.

Так дійсно перша сторінка договору страхування викладена на бланку ПАТ «СК «Країна» та заповнюється представником страховика (а.с. 5 т.1), разом з тим остання сторінка договору страхування надрукована, а прізвище, ім`я, по батькові страхувальника ОСОБА_2 надруковано повністю.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на захист цивільного права та інтересів гарантовано статтею 15 ЦК України, якою визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень, викладених у статтях 13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Щодо позовних вимог до відповідача Данчишина О.Ю. про стягнення шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину, у розмірі 10 970 грн 29 коп., то колегія апеляційного суду вважає, що підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено завдання шкоди у вказаному розмірі, а витрати, які просить стягнути позивач, є процесуальними витратами у розумінні статті 118 КПК України та не підлягають відшкодовуванню у відповідності до статті 1166 ЦК України.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «СК «Країна» про визнання частково недійним договору страхування, то колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції про задоволення зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову з огляду на таке.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 вказував, що укладаючи договір № 03/ТЗ/0003658/2.1.5.1. від 30 січня 2013 року, сторони такого договору приховали, що страхувальником за договором був ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 .

А вказаний договір добровільного страхування в частині, де відображена інформація про страхувальника, є недійсним як удавана угода, у зв`язку з чим слід вважати страхувальником за цим договором ОСОБА_3 .

Згідно статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За умовами статті 985 ЦК України страхувальник має право укласти із страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у разі досягнення нею певного віку або настання іншого страхового випадку. Також страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування.

З урахуванням наведеного, законом передбачено можливість укладення договору страхування в інтересах третіх осіб.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З огляду на наведені вище правові норми та те, що договір страхування вчинено сторонами не для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а для приховання тієї обставини, що страхувальником за договором був ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 , колегія апеляційного суду вважає, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень стаття 235 ЦК України та задоволення зустрічного позову з цих правових підстав.

Оскільки відсутні правові підстави для визнання договору страхування удаваним, колегія апеляційного суду вважає, що відсутні підстави вважати, що страхувальником за цим договором був ОСОБА_3 та задовольняти зустрічний позов в цій частині.

Відповідно до статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Позов Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» грошову суму у розмірі 180 000 грн.

В задоволенні позову Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» до ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про визнання частково недійсним договору, - відмовити.

Інформація про стягувача: Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» (місцезнаходження за адресою: 04176, місто Київ, вулиця Електриків, буд.29-А; ).

Інформація про боржника: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 22 листопада 2021 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Л.П. Сушко

Є.М. Суханова