Провадження № 2/344/722/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Герлан Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», Державного реєстратора Ногін Володимира Володимировича Узинська сільська рада Тисменицького району Івано-Франківської області про скасування рішення державного реєстратора, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що згідно свідоцтва про право власності від 15.03.1995 року Агентством по приватизації державного житлового фонду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у рівних частках належить на праві власності двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101. 29.11.2019 року позивачі дізнались, що Державний реєстратор Ногін В.В. Узинської сільської ради Тисменицького району за заявою ТОВ «Фінансова компанія «Інвент» здійснив державну реєстрацію права власності (номер запису 34396718) на квартиру за ТОВ «Фінансова компанія «Інвент», що засвідчує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний № 190953003. Згідно з указаним витягом, підставою для такої реєстраційної дії, окрім заяви ТОВ «Фінансова компанія «Інвент» було повідомлення про порушення основного зобов`язання № 102/18 від ТОВ «ФК «Інвент», договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Угрин Л.А. по реєстру № Д-437, договір про відступлення права вимоги і за договором іпотеки номер, посвідчений 22.11.2018р. приватним нотаріусом Київського MHO Верповською O.B. по реєстру №4076. На підставі вказаних документів Відповідач ОСОБА_7 прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 49948181 від 29.11.2019р. та в подальшому вніс до Державного реєстру запис № 34396718 про реєстрацію права власності, про що вже зазначено вище. До вказаних подій, 05.05.2006 року, між позичальником ОСОБА_3 та АКБ «Форум» було укладено кредитний договір № 39/06/14-Z, згідно з яким Позивач 3 одержав кредит в сумі 15000 євро, на споживчі потреби, строком до 04.05.2011 року, зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами. З метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, між Позивачами 1-4 та АКБ «Форум» 06.05.2006 року було укладено та посвідчено нотаріально іпотечний договір (реєстровий № Д-437) за умовами якого в іпотеку банку було передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань, рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.08.2014 року з останнього у користь ПАТ «Банк Форум» було стягнуто заборгованість за кредитним договором № 39/06/14-Z від 05.05.2006р. у загальній сумі 119505,64 гривні та 1297,05 гривень судових витрат. У лютому 2019 року ОСОБА_2 одержала від ТОВ «ФК «Інвент» відповідь на лист від 28.01.2019р., у якому було повідомлено, що згідно з договором про відступлення права вимоги № 1277-Ф від 22.11.2018р. ТОВ «ФК «Інвент» набуло права вимоги за кредитним договором № 39/06/14-Z та згідно з договором про відступлення права вимоги від 22.11.2018р., що посвідчений ПН Київського МНО Верповською О.В. по реєстру №4076 ТОВ «ФК «Інвент» набуло прав іпотекодержателя за договором іпотеки від 06.05.2006 року реєстровим № Д-437. Відповідно до підпункту 5.4. договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 6 договору іпотеки та розділу V Закону України «Про іпотеку». Позичальник ОСОБА_3 , а також співвласники: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не одержували від Відповідача-1 жодних письмових вимог про виконання зобов`язань за кредитним договором та попередження про можливе звернення стягнення на заставне майно, а відтак, Відповідачем-2 порушено приписи п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а Відповідачем- 1 порушено приписи відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали та не мають у власності іншого житла окрім спірної квартири АДРЕСА_3 , що засвідчують інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 194335974, №194335985, № 194338200 від 21.12.2019 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2019 року справа № 726/1538/16- ц прийшла до висновку, що кредитор - іпотекодержатель не може реалізувати статтю 38 Закону України «Про іпотеку» (позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі покупцю від імені іпотекодержателя) на момент чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». За змістом заяви про зміну позову позивачі просили суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 49948181 прийняте 29.11.2019р. державним реєстратором Ногін Володимиром Володимировичем, Узинська сільська рада Тисменицького району Івано-Франківська область та визнати за кожним з позивачів право власності на 1/4 двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101.

24/04/2020 позивачі подали заяву про збільшення позову, в якій просили суд скасувати рішення про державну реєстрацію та визнати за кожним з них право власності по 1/4 квартири.

Представник позивачів подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позову підтримав.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» подав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив суд відмовити в позові.

Відповідач ОСОБА_7 не виконав своїх обов?язків в частині надання суду доказів та пояснень щодо спростування позову.

Відповідач подав суду письмовий відзив на позов, в якому заперечив позов з тієї підстави, що 06/12/2018 направив вимогу цінними листами з описом вкладення та повідомлення про вручення ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а 28/01/2019 від ОСОБА_9 надійшов лист про надання доказу правонаступництва.

Судом встановлено наступні обставини.

22/11/2018 укладено договір №122-Ф відступлення права вимоги між ПАТ «Банк Форум» та ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент».

06/12/2018 відповідач ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» склало вимогу на ім?я ОСОБА_3

06/12/2018 відповідач ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» склало вимогу на ім?я ОСОБА_10

06/12/2018 відповідач ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» склало вимогу на ім?я ОСОБА_2

06/12/2018 відповідач ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» склало вимогу на ім?я ОСОБА_4

18/02/2018 відповідач ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» склало вимогу на ім?я ОСОБА_2

18/02/2018 відповідач ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» склало вимогу на ім?я ОСОБА_3

18/02/2018 відповідач ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» склало вимогу на ім?я ОСОБА_10

18/02/2018 відповідач ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» склало вимогу на ім?я ОСОБА_2

18/02/2018 відповідач ТзОВ «Фінансова компанія «Інвент» склало вимогу на ім?я ОСОБА_4 .

Повідомлення відправлено відповідачем позивачам з описом та повідомленням про вручення за адресою знаходження іпотечного майна.

Позивачами не спростовано перед судом обставину складення відповідачем та направлення позивачам вимог від 06/12/2018 та, 18/02/2018.

05.05.2006 між позичальником ОСОБА_3 та АКБ «Форум» було укладено кредитний договір № 39/06/14-Z, згідно з яким ОСОБА_3 отримав позику в сумі 15000 євро, на споживчі цілі, строком до 04.05.2011 року, зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами.

06.05.2006 нотаріально посвідчено іпотечний договір № Д-437, за умовами якого в іпотеку АКБ «Форум» передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19.08.2014 року в користь ПАТ «Банк Форум» стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 39/06/14-Z від 05.05.2006р. у загальній сумі 119505,64 гривні та 1297,05 гривень судових витрат.

18/02/2019 відповідач повідомив ОСОБА_2 про те, що він є її кредитором а розмір боргу складає 2237422,91 гривень.

18/02/2019 відповідач подав ОСОБА_2 вимогу про усунення порушення та попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно №190953003 спірну квартиру 29/11/2019 зареєстровано за відповідачем.

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно №192594436 на 1/4 частки в праві на спірну квартиру накладено арешт за ухвалою від 29/12/2008.

Однак позивачами не надано суду доказів підстав накладення арешту на 1/4 частки.

По-друге, позивачами не надано суду доказу щодо того кому належало право на відповідну 1/4 частки.

По-третє, позивачами не доведено перед судом які безпосередньо права позивача порушено реєстрацією права власності за відповідачем, що були гарантовані такому позивачу за ухвалою від 29/12/2008.

Однак відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з цим відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна №194335985 від 21/12/2019 30/01/2009 накладено арешт на 1/4 частки ОСОБА_3 в спірній квартирі за постановою старшого державного виконавця.

Таким чином позивачами не доведено, що арешт частки ОСОБА_3 накладено в інтересах ОСОБА_3 чи іншого з позивачів.

Отже звернення стягнення на предмет іпотеки не вплинув на будь-які права позивачів за ухвалою про арешт майна.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна №1/06/2011 зареєстровано обтяження нерухомого майна ОСОБА_4 .

Проте позивачами не доведено належними засобами доказування, що звернення стягнення на майно порушило право вимоги позивачів за обтяженням від 09/06/2011.

15/03/1985 було видано свідоцтво про право власності на житло, за яким ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 передано у власність на підставі приватизації спірну квартиру в рівних долях.

Отже частки за свідоцтвом від 15/03/1985 не визначено, тому спірна квартира перебувала в сумісній власності.

Відповідач подав суду письмовий відзив на позов, в якому заперечив позов з тієї підстави, що 06/12/2018 направив вимогу цінними листами з описом вкладення та повідомлення про вручення ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а 28/01/2019 від ОСОБА_9 надійшов лист про надання доказу правонаступництва.

Оскільки ОСОБА_9 звернулась до правонаступника з вимогою надати докази правонаступництва, отже нею та іншими співвласниками отримано вимогу відповідача, за місцем знаходження іпотечного майна, про погашення боргу та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Свої права позивачі реалізують на власний розсуд, однак їх реалізація не може бути здійснена на шкоду сторони за їх договором іпотеки.

Свідома відмова позивачів від отримання листів і звернень відповідача про звернення стягнення на майно є порушенням відповідних прав відповідача та спрямована на відмову від вирішення спору у спосіб, що визначений договором самих позивачів про іпотеки спірного майна.

В ст. 3 ЦК України проголошено справедливість, добросовісність та розумність в якості загальної засади цивільних правових відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином законом не гарантовано можливість уникнення боржником негативних наслідків невиконання прийнятих на себе зобов?язань у спосіб ігнорування звернень кредитора.

Так само законом не гарантовано право позивачу подати позов про припинення права кредитора на іпотечне майно на підставі попереднього зловживання правами таким позивачем щодо не отримання листів і вимог кредитора.

Крім цього повнолітній член сім?ї отримав вимогу кредитора щодо іпотечного майна, яке перебуває в спільній сумісній власності. За змістом письмового відзиву відповідача на позов повідомлення повнолітнього члена сім?ї щодо вимоги кредитора про звернення стягнення на спірну квартиру, а не на частку в ній забезпечило повідомлення членів сім?ї, які передали таку квартиру в іпотеку.

Позивачі є солідарними боржниками в зобов?язанні, що забезпечено майном, яке перебуває в спільній сумісній власності. Тому повідомлення одного солідарного боржника - співвласника в праві спільної сумісної власності забезпечує йому можливість виконати зобов?язання повністю, своєчасно і належно та стати новим кредитором інших співвласників, які є членами його сім?ї.

Таким чином усім співвласникам було відомо про обтяження спірної квартири іпотекою, а іпотеку встановлено саме за згодою і бажанням співвласників квартири.

Також позивачем доведено, що ним надіслано повідомлення за адресою спірної квартири про необхідність погашення боргу, а також про звернення стягнення на майно, що перебуває в іпотеці.

Відповідно до змісту договору від 05.05.2006 позивач ОСОБА_3 зареєстрований в с. Остриня Тлумацького району Івано-Франківської області.

Таким чином позивач ОСОБА_3 має в користуванні інше житло.

Відповідно до іпотечного договору № Д-437 відповідач ОСОБА_9 зареєстрована в м. Надвірна Івано-Франківської області.

Таким чином позивач ОСОБА_11 має в користуванні інше житло.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна №194335974 від 21/12/2019 06/05/2006 обтяжено права позивачів на спірну квартиру на підставі укладеного ними договору іпотеки.

Крім цього в письмовому відзиві відповідача вказано, що позивачами надано суду неправдиву інформацію про те, що у позивачів немає іншого житла, оскільки ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_4 .

Таким чином на час звернення стягнення на предмет іпотеки у позивачів було інше житло.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17 (провадження № 61-29771св18) вказано, що: «звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Зважаючи на наведене, висновок суду апеляційної інстанції про те, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, лише щодо вжиття заходів примусового виконання рішень, що допускає набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у порядку статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», є помилковим.

Разом із тим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц (провадження № 61-155св17) зазначено, що «… безпідставними доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, а саме - Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». […] У справі, що переглядається, звернення стягнення на квартиру ОСОБА_3 як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_3 надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Так, відповідно до пункту 5.4.1 договору іпотеки рішення про прийняття у власність предмета іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібне. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем. Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кредекс Фінанс» здійснена за згодою ОСОБА_3 , що висловлена у пункті 5.4.1 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин».

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16-ц (провадження № 61-30624св18), в якій колегія суддів зазначила, що: «Враховуючи заявлені позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що не є підставою для задоволення позовних вимог і положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки за спірним договором від 28 листопада 2012 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», нерухоме майно не відчужувалось. Вимоги указаного Закону розповсюджуються на примусову реалізацію майна, а стягнення на предмет іпотеки було звернуто у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору від 09 вересня 2008 року. Отже, доводи ОСОБА_3 про те, що вона як іпотекодавець не надавала згоди на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, є безпідставними».

В постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року в справі № 464/8589/15-ц вказано, що мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону».

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду нагадує, що у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

В постанові Верховного Суду від 09 грудня 2019 року в справі № 464/8589/15-ц вказано, що тлумачення статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.

Схожий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), у якій зазначено: «продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 цього Закону та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду».

За таких обставин правильним є висновок судів про те, що положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).

У зв`язку із наведеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310/17 (провадження № 61-29771св18).

Аргумент у касаційній скарзі, що суди неправильно застосували пункт 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки кредит наданий у іноземній валюті, Об`єднана палата відхиляє, оскільки норми цього закону не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду відхиляє посилання ОСОБА_1 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц (провадження 14-111цс19).

Так в ст. 36 Закону України «Про іпотеку» вказано, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно п. 5.1. іпотечного договору за участі позивачів іпотекодержавтель набуває права задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки у випадках порушення і невиконання основного зобов?язання.

Доказів на виконання позивачами їх обов?язку за іпотечним договором позивачами суду не надано.

Відповідно до п. 5.4. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що є самостійним способом звернення стягнення та не належить до примусових способів звернення стягнення.

Застереження про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя розміщено в розділі 6 договору іпотеки за участі.

Таким чином позивачами надано іпотекодержателю право на звернення стягнення на іпотечне майно на підставі договору сторін в позасудовому порядку.

Отже пояснення за позовом про те, що на звернення стягнення на іпотечне майно підлягає застосуванню мораторій не характеризується юридичною вірогідністю.

Крім цього Велика Палата Верховного Суду зазначила: «Рішення суб`єкта державної реєстрації прав на державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту прав або інтересів позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію» (постанова від 29.05.2019 р. у справі №367/2022/15?ц).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020 р., законодавець змінив ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виклавши її наступним чином: «У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону». Отже законодавець виключив з конструкції статті можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування записів державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав, оскільки законом воно не передбачене, а реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати. Більше того, структурна побудова Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передбачає випадки, коли запис (наприклад, про іпотеку) залишається, але при необхідності провести певні зміни (наприклад, зміну іпотекодержателя) здійснюється реєстраційна дія на підставі рішення державного реєстратора (без внесення нового чи зміни номера запису).

Саме зазначеною є практика Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 р. у справі №352/1021/19 та Касаційного господарського суду у постанові від 03.09.2020 р. у справі №914/1201/19, де суди зазначили, що починаючи з 16.01.2020 р. скасування запису про проведену державну реєстрацію права не може привести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із загальних засад правосуддя є обов`язковість виконання судових рішень.

Однак не може бути виконано рішення про зобов`язання вчинити дію, яку не може бути виконано.

При цьому не може бути ухвалено судове рішення, яке не підлягає виконанню через неможливість проведення цього виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства належить неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Поняття «зловживання» представлене в статті 17 та статті 35§ 3 (a) (зловживання правом на індивідуальне звернення). Вона посилається на своє звичайне значення відповідно до загальної теорії права, а саме - шкідливе здійснення права її власником в такий спосіб, який явно не відповідає або суперечить цілям, для яких таке право надане/створене (Miroпubovs і інші проти Латвії, §§ 62 та 65; S.A.S. проти Франції [ВП], § 66).

Положення ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямовані на забезпечення демократій засобами боротьби з діями та діяльністю, які знищують або неналежним чином обмежують основні права та свободи незалежно від того, чи дії або діяльність здійснюються «державою», «групою» або «особою».

Разом з цим цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові.

Таким чином подання позову, в якому неправдиво викладено фактичні обставини, який позбавлений будь-яких правових підстав належить до форм зловживання відповідним правом на звернення до суду та визначено самостійною підставою для відмови в позові.

16/12/2019 ОСОБА_12 від імені «ВІП Юрконсалтинг» уклав договір з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про надання правової допомоги. 16/12/2019 ними складено протокол доручення №1.

Відповідно до Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 001063 його надано ОСОБА_12 .

Оскільки позов позбавлено будь-яких правових підстав, тому позивачам не належить право на компенсацію судових витрат.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», Державного реєстратора Ногін Володимира Володимировича Узинська сільська рада Тисменицького району Івано-Франківської області про скасування рішення державного реєстратора від 29/11/2019 про реєстрацію прав з відкриттям розділу за індексним номером 49948181 та про визнання за позивачами права власності по 1/4 двокімнатної квартири АДРЕСА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.