Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 569/14819/19

провадження № 61-1586св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2019 року у складі судді Галінської В. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу зі сплати аліментів та неустойки (пені) від суми несплачених аліментів.

Позовну заяву мотивувала тим, що рішенням від 01 листопада 2004 року Рівненський міський суд Рівненської області у цивільній справі № 2-10592/2004 року з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 стягнув аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 12 жовтня 2004 року до повноліття дитини.

Відповідач ОСОБА_2 протягом десяти років матеріальної допомоги на утримання не надавав, унаслідок чого станом на 01 липня 2019 року утворилася заборгованість в сумі 95 203,34 грн, яку позивач просила стягнути з відповідача.

На підставі статті 196 СК України позивач просила стягнути з відповідача неустойку (пеню), розмір якої станом на 01 серпня 2019 року складає 1 453 109,71 грн. Проте, враховуючи частину першу статті 196 СК України, згідно з якою розмір неустойки (пені) не може перевищувати 100 відсотків заборгованості, до стягнення підлягає неустойка (пеня) в сумі рівній 100 відсотків заборгованості, а саме 95203,34 грн.

Представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, у якій вказав, що у зв`язку зі здійсненням перерахунку державним виконавцем заборгованості зі сплати аліментів відповідачем ОСОБА_2 сума аліментів та пеня за їх несплату зменшилися, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача на користь позивача борг зі сплати аліментів в сумі 75 932,82 грн, неустойку (пеню) в сумі 75 932,82 грн, а також 1 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 16 жовтня 2019 року Рівненський міський суд Рівненської області позов задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг зі сплати аліментів в сумі 75 932,82 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) в сумі 75 932,82 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1 000,00 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Рішення в частині стягнення заборгованості зі сплати аліментів суд першої інстанції мотивував тим, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та утримувати дітей до досягнення ними повноліття, однак відповідач не виконав належним чином свого обов`язку у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка оспорюється відповідачем.

Рішення в частині стягнення неустойки (пені) від суми несплачених аліментів суд першої інстанції мотивував тим, що одержувач аліментів у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 17 грудня 2019 року Рівненський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Справа є малозначною, з огляду на пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України, проте наведені у касаційній скарзі доводи дають підстави вважати, що розгляд справи у касаційному порядку має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Ухвалою від 30 січня 2020 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

У квітні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою від 02 листопада 2021 року Верховний Суд справу призначив до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивував тим, що суд не розглянув клопотання про приєднання доказів; суд не взяв до уваги, що стягнення аліментів проводилося після досягнення дитиною повноліття, суд апеляційної інстанції не перевірив усі доводи апеляційної скарги; справа помилково розглянута у спрощеному позовному провадженні, а підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування судових рішень.

У березні 2020 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому адвокат Гарголь В. В. в інтересах ОСОБА_4 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Заяви та клопотання

У відзиві на касаційну скаргу адвокат Гарголь В. В. в інтересах ОСОБА_4 просить закрити касаційне провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України.

Клопотання мотивоване тим, що Верховним Судом вже викладено висновок щодо стягнення неустойки (пені) зі сплати аліментів у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом

Касаційна скарга подана ОСОБА_2 у січні 2020 року, а тому розглядається в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи те, що статтею 396 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, не було передбачено такої підстави для закриття касаційного провадження, як викладення Верховним Судом висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, у задоволенні клопотання адвоката Гарголя В. В. в інтересах ОСОБА_4 слід відмовити.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Рівненській області 20 листопада 2007 року, актовий запис № 788 (а. с. 11).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 12).

Рішенням від 01 листопада 2004 року Рівненський міський суд Рівненської області у цивільній справі № 2-10592/2004 року з відповідача на користь позивача стягнув аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 12 жовтня 2004 року до повноліття дитини.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо вимог про стягнення боргу зі сплати аліментів

Суди встановили, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2004 року у цивільній справі № 2-10592/2004 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, починаючи з 12 жовтня 2004 року до повноліття дитини.

На виконання зазначеного рішення судом видано виконавчий лист, а ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 та видано дублікат виконавчого листа.

Постановою державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 10 червня 2019 року № 2-10592/04.

Суди попередніх інстанцій задовольняючи позову у цій частині не врахували, що вимоги статті 194 СК України до правовідносин, які склалися між сторонами, після звернення позивача до виконавчої служби із заявою про примусове виконання виконавчого листа та відкриття 10 червня 2019 року виконавчого провадження, не застосовуються, оскільки заборгованість за аліментами виникла після відкриття виконавчого провадження і повторному стягненню така заборгованість не підлягає.

Тому правових підстав для застосування статті 194 СК України і додаткового стягнення з відповідача заборгованості за аліментами, що виникла під час примусового виконання рішення суду, у судів не було .

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Відповідно до частин третьої, восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Отже суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц, підстав для відступлення від якої касаційний суд не вбачає.

Таким чином, враховуючи те, що відповідна заборгованість за аліментами визначена в порядку виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2004року про стягнення аліментів, яке підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Отже вимога ОСОБА_1 про її стягнення у цій справі може спричинити подвійне стягнення аліментів, а тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині.

Щодо стягнення неустойки (пені)

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Проте таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18).

Водночас відповідно до частини першої статті 196 СК України, у редакції, чинній на час пред`явлення позову та вирішення спору, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення пені, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідальність платника аліментів за їх прострочення обмежується 100 відсотками заборгованості, яка існувала станом на 09 жовтня 2019 року.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не розглянув клопотання про приєднання доказів є неприйнятними, оскільки згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймає лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Не знайшли свого підтвердження доводи скарги про те, що справа помилково розглянута у спрощеному позовному провадженні, а підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Як правильно визначив суд першої інстанції справа є малозначною відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України, оскільки ціна позову у цій справі становить 190 505,68 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», а саме у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання позову) - 1 921,00 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України малозначна справа підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач не збільшувала позовних вимог, а навпаки зменшила (а. с. 78).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Наведене передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій щодо стягнення неустойки (пені), Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, однак судами порушено норми процесуального права і неправильно застосовано норми матеріального права, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вимог про стягнення боргу зі сплати аліментів підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині вимог про стягнення неустойки (пені) слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до положень частини сьомої статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Таким чином, судові витрати, понесені ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції у сумі 1 152,60 грн та у суді касаційної інстанції у сумі 1 681,60 грн, з урахуванням того, що позивач звільнена від сплати судового збору, підлягають компенсації за рахунок держави пропорційно розміру задоволених вимог (50/50).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року в частині позову про стягнення боргу зі сплати аліментів скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу зі сплати аліментів відмовити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 жовтня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у частині вимог про стягнення неустойки (пені) залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_2 сплачений ним судовий збір у розмірі 1 417,10 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук