Справа № 569/3099/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Кучиної Н.Г.

з участю секретаря судового засідання Добровчан К.Ю.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Басюка О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне позовну заяву ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування майна із чужого володіння та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування майна із чужого володіння та визнання права власності.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21.09.2007 р на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 , і разом з квартирою ОСОБА_4 було передано у користування продавцем квартири ОСОБА_8 сарай, який знаходився на прибудинковій території разом із іншими сараями.

Під час будування будинку, на прибудинковій території було збудовано 8 сараїв, відповідно до кількості квартир, тобто по одному сараю було закріплено за кожною квартирою.

На схемі розташувань будівель та споруд, виготовленій КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» сарай, який було закріплено за кв. 5 позначено літ. «Д».

Таким чином відповідно до довідки № 198 від 30.10.1998 року Департаменту міського господарства м. Рівне, яка видана ОСОБА_5 підтверджено закріплення сараю за кв. АДРЕСА_2 .

На даний час сарай було оформлено право власності і закріплено за кв. АДРЕСА_2 , цей сарай в подальшому ОСОБА_5 переробив під гараж з оглядовою ямою, які на схемі розташувань будівель та споруд, виготовленій КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» позначено літерою «Г`і «г» (гараж і оглядова яма).

Згодом ОСОБА_5 , маючи намір оформити власність ще на один сарай, який знаходиться поруч через стіну його гаража, написав заяву для КП РОБТІ» про те, що він користується господарською будівлею (сусіднім гаражем), яка є у власності кв. АДРЕСА_2 , який згодом було включено до кв. АДРЕСА_3 і оформлено право власності на цей сарай за власниками цієї квартири.

Ухвалою суду від 22.02.2021 року вказаний позов залишений без руху, з наданням строку на усунення недоліків.

02 березня 2021 року позивач на виконання вимог ухвали суду без руху подав заяву.

Ухвалою суду від 19 березня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі.

26 квітня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив, в якому заперечив проти задоволення позову, оскільки вважає, що предметом договору купівлі-продажу від 21.09.2007 року є лише квартира, яка згідно з п. 3 договору складається з однієї жилої кімнати, жилою площею 13,6 кв. м., загальною площею 21,4 кв. м. Жодних згадок про будь-які додаткові приміщення, які знаходяться на прибудинковій території, цей договір не містить. Крім того, відсутні також будь-які документи, які б підтверджували, що попередній власник квартири ОСОБА_8 , мала право користуватися спірним сараєм. Вказав, що на схемі розташування будівель і споруд, виготовленій КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації», чітко встановлено, що споруди, які знаходяться на прибудинковій території, закріплені за квартирами АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 та АДРЕСА_3 , в тому числі за квартирою АДРЕСА_3 гараж «Г», оглядова яма «г», сарай «Д».

05 травня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якому заперечив проти позиції відповідача, зважаючи на те, що єдиною підставою визначення на схемі розташування будівель та споруд, виготовленій КП «Рівненське ОБТІ» сараю «Д» за квартирою АДРЕСА_3 є заява співвласника квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 , що він користується цим сараєм. Враховуючи, що працівники КП «Рівненське ОБТІ» не перевіряли достовірність заяви ОСОБА_5 , не досліджували і не оглядали саме приміщення сараю, законність віднесення сараю «Д» до квартири АДРЕСА_3 є досить сумнівною.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову, надав аналогічні пояснення, викладені у відзиві.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку , що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.09.2007 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою № 198 від 30.10.1998, яка видана ОСОБА_5 департаментом міського господарства м. Рівне, за квартирою АДРЕСА_3 закріплено сарай у дворі будинку.

Відповідно на схемі розташування будівель і споруд, виготовленій КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації», встановлено, що споруди, які знаходяться на прибудинковій території, закріплені за квартирами АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 та АДРЕСА_3 , в тому числі за квартирою АДРЕСА_3 гараж «Г», оглядова яма «г», сарай «Д».

Суд констатує, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №224456143, 27 вересня 2019 року зареєстровано право спільної сумісної власності за ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_3 , гараж «Г» з оглядовою ямою «г» та сарай «Д».

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

У постанові Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі № 910/13536/19 визначено, що для застосування передбаченого ст. 387 ЦК України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.

За даним позовом, позивач просить витребувати з незаконного володіння на праві спільної сумісної власності відповідачів сарай літ. «Д», який знаходиться за адресою АДРЕСА_7 .

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи зі змісту положень Глави 5 ЦПК України («Докази та доказування»), доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Твердження позивача про те, що разом з квартирою ОСОБА_4 було передано у користування продавцем квартири ОСОБА_8 сарай, який знаходився на прибудинковій території разом із іншими сараями не відповідають дійсним обставинам справи, з огляду на таке.

З оглянутого в судовому засіданні нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 21.09.2007 р., вбачається, що ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 3 вказаного договору квартира складається з однієї жилої кімнати, жилою площею 13,6 кв. м., загальною площею 21,4 кв. м. Жодних згадок про будь-які додаткові приміщення, які знаходяться на прибудинковій території, цей договір не містить. Крім того, відсутні також будь-які документи, які б підтверджували, що попередній власник квартири ОСОБА_8 , мала право користуватися спірним сараєм.

Позивач також стверджує, що під час будування будинку, на прибудинковій території було збудовано 8 сараїв, відповідно до кількості квартир, тобто по одному сараю було закріплено за кожною квартирою, проте суд зауважує, що жодних доказів, які б підтверджували це, позивач для суду не надав.

З оглянутої в судовому засіданні довідки № 198 від 30.10.1998, яка видана ОСОБА_5 департаментом міського господарства м. Рівне, суд вбачає лише підтвердженням того факту, що за квартирою АДРЕСА_3 закріплено сарай у дворі будинку (при цьому не вказується літерне позначення сараю, тобто ідентифікувати конкретний сарай за цією довідкою неможливо), однак зовсім не доводить того факту, що один із сараїв було закріплено за квартирою АДРЕСА_8 .

В свою чергу, на схемі розташування будівель і споруд, виготовленій КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації», встановлено, що споруди, які знаходяться на прибудинковій території, закріплені за квартирами АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 та АДРЕСА_3 , в тому числі за квартирою АДРЕСА_3 гараж «Г», оглядова яма «г», сарай «Д».

Доказів на спростування зазначеного позивач не надав.

В позовній заяві позивач посилається на п. 23 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача, однак суд зауважує, що в даному випадку ця норма не може бути застосована, оскільки спірне майно є нерухомим.

Крім того, до позовної заяви також долучено копію протоколу про адміністративне правопорушення, який складено на ОСОБА_5 в жовтні 1998 року за те, що він самовільно переобладнав частину сараю «Д» під гараж, що також суд вважає доказом того, що фактично спірний сарай перебував у власності відповідачів.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за відповідачами у встановленому законом порядку, обов`язок доказування неправомірності набуття права власності покладається на позивача.

В порушення цих вимог позивач не надав суду належних, достовірних та достатніх доказів, які дали б змогу встановити наявність чи відсутність обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині витребування майна із чужого незаконного володіння не підлягають до задоволення.

Відмовляючи позивачу в задволенні позовних вимог в частині визнання права власності, суд вказав на таке.

У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, у тому числі на нерухоме майно, є наявність підтвердженого належними доказами права власності позивача щодо нерухомого майна, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем не надано суду підтвердженого належними доказами права власності позивача щодо спірного майна, а також підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права, суд дійшов висновку, що відповідно позов в цій частині також не підлягає задоволенню.

Відповідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 77, 81, 89, 263-265, 354-355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Рівненський міський суд Рівненської області або безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 ,РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_9 .

Відповідач ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_10 .

Відповідач ОСОБА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_10 .

Відповідач ОСОБА_6 , адреса проживання: АДРЕСА_10 .

Відповідач ОСОБА_7 , адреса проживання: АДРЕСА_10 .

Суддя Рівненського міського суду Н.Г. Кучина