ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9594/21 Справа № 210/600/20 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н. А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/600/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР»,

відповідачка ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року, яке ухвалено суддею Літвіненко Н.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 15 червня 2021 року , -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР», звернулось до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач з 01.02.2014 року розпочав виконання функцій управителя багатоквартирними будинками Інгулецького району в м. Кривому Розі, та за період з 01.06.2018 року по 01.01.2020 року, надав відповідачці послуги за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є відповідачка, на суму 5135,10 грн.

У зв`язку з тим, що відповідачка не сплачувала за надані житлово-комунальні послуги, утворилася заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 5135,10 грн., 224,54 грн. - суми інфляційних збитків, 138,39 грн. 3% річних.

Позивач просив стягнути з відповідачки суму заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 5135,10 грн., 224,54 грн. - суми інфляційних збитків, 138,39 грн. 3% річних та судовий збір в сумі 2102,00 грн. на свою користь.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено повністю.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВІС-КР» борг за житлово-комунальні послуги (утримання будинку та прибудинкової території) в розмірі 5135 гривень 10 копійок, суму інфляційних збитків в розмірі 224 гривні 54 копійки, суму 3% річних в розмірі 138 гривень 39 копійок та судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2102 гривні 00 копійок.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачка оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, при цьому, на її думку, має місце не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що справу розглянуто судом першої інстанції у її відсутність, про існування рішення вона дізналась від державного виконавця. Жодних повідомлень з суду про рішення суду та про розгляд справи, вона не отримувала.

Не заперечує, що вона є власницею нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яким на безоплатній основі користується її син. Це приміщення він використовує, як фізична особа-підприємець, під продовольчий магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Прибирання території здійснюють продавці магазину.

Вважає, що між юридичними особами повинен укладатись господарський договір на надання послуг, вирішення спорів щодо укладення договорів та стягнення заборгованості між юридичними особами в результаті господарської діяльності, підсудні господарському суду.

Вказує, що вона не отримувала від позивача пропозицій про укладання будь-яких договорів, крім того, не отримувала послуги з прибирання прилеглої території нежитлового приміщення і не має наміру отримували.

Зазначає, що повний текст ухвали про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду від 15.06.2021 року вона не отримувала, просить скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду міст Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.06.2021 року у цивільній справі № 210/600/20.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» надає житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з договором про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд у Інгулецькому районі (об`єкт №1) від 18.11.2013 року (а.с. 7).

За відомостями Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, власником нежилого приміщення за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а.с. 9).

В період з 01.06.2018 року по 01.01.2020 року, відповідачці за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем надавалися послуги, однак ОСОБА_1 оплата за надані послуги не здійснювалася, що й призвело до утворення заборгованості в сумі 5135,10 грн.

Відповідно до розрахунку, який надав позивач сума боргу складає 5135,10 грн., сума інфляційних збитків - 224,54 грн., сума 3% річних - 138,39 грн. (а.с. 5, 6).

Задовольняючи позовні вимоги позивача та стягуючи з відповідачки на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги (утримання будинку та прибудинкової території), суму інфляційних збитків, суму 3% річних, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей, як предмета договору, або сплату їх, як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене, правовідносини, які склались між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Згідно зі ст.ст. 2,4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Згідно ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 526 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Отже, у спорі, пов`язаному із стягнення заборгованості по оплаті за спожиті житлово-комунальні послуги підлягають встановленню обставини щодо підстав, кількості, якості надання комунальних послуг, а також щодо розміру фактичної заборгованості споживача.

Як вбачається з Договору про надання послуг з управління будинком, спорудою та прибудинковою територією у Інгулецькому районі м. Кривого Рогу від 18.11.2013 року, укладеному між Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому міської ради м. Кривого Рогу та ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР», останній надає послуги з управління будинком, спорудою та прибудинковою територією у Інгулецькому районі м. Кривого Рогу, в тому числі й до нежитлового приміщення відповідачки.

Згідно п. 4.1. цього Договору, договір набуває чинності з моменту підписання та діє протягом 1 року. Функції з управління та надання послуг з утримання будинку, споруди або групи будинків і споруд та об`єктів благоустрою, що розташовані на прибудинкових територіях розпочинають здійснювати з 01.02.2014 року. Даний договір може бути пролонговано за згодою сторін на той самий термін. Якщо одна із сторін має намір розірвати договір, вона повинна попередити про свій намір не менш як за місяць до його розірвання.

Згідно ж п. 4.4. цього Договору, він припиняє свою дію у випадку підписання нового договору, який відповідає новим нормативним актам і Законам України.

У разі припинення дії цього Договору об`єкт передається замовникові із складанням акту прийняття-передачі, про що зазначено у пункті 6.6. Договору (а.с. 7).

Зважаючи на відсутність у вищевказаному Договорі застереження про обов`язковість надання письмової згоди сторін при його пролонгації та відсутності в матеріалах справи жодних відомостей про припинення цього Договору у порядку, визначеному в пунктах 4.4. та 4.4. Договору, колегія суддів вважає, що цей Договір є чинним та ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» є управителем будинку за адресою, де у відповідачки розташоване нежитлове приміщення .

Власником нежилого приміщення за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

В період з 01.06.2018 року по 01.01.2020 року, відповідачці за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем надавалися послуги, однак ОСОБА_1 оплата за надані послуги не здійснювалася, що й призвело до утворення заборгованості в сумі 5135,10 грн.

На підставі вказаного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що факт надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території доведений належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, правовідносини, які склались між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики Українивід 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

Тому на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачка ОСОБА_1 у встановлені законом строки не вносила плату за отримані житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню за період з 01.06.2018 року по 01.01.2020 року, борг у розмірі 5135,10 грн., сума інфляційних збитків - 224,54 грн., сума 3% річних - 138,39 грн., розрахунки яких перевірено колегією суддів та колегія суддів вважає їх правильними та погоджується із вказаними розрахунками.

Відповідно зазначених вимог законодавства, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги, що повністю узгоджується з правовим висновком, зробленим колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №210/5796/16-ц від 18.03.2019 року.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що відповідачка не отримувала від позивача пропозицій про укладання будь-яких договорів, крім того, не отримувала послуги з прибирання прилеглої території нежитлового приміщення і не має наміру отримували.

Посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що справу розглянуто судом першої інстанції у її відсутність, про існування рішення вона дізналась від державного виконавця та жодних повідомлень з суду про розгляд справи вона не отримувала, спростовуються матеріалами справи, а саме заявою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 від 28.10.2020 рок про розгляд справи без його присутності та без застосування технічних засобів ( а.с. 78).

Доводи апеляційної скарги відповідачки щодо незаконності рішення суду першої інстанції, оскільки справа підсудна господарському суду, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.

По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Так, відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності за умови, що такі спори за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України.

Статтею 20 ГПК України визначено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю) крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «ФОП» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Правовий статус ФОП надає людині з повною цивільною дієздатністю право займатися підприємницькою діяльністю. Набуття такого статусу не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи.

Таким чином, цивільні права й обов`язки фізичної особи набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

В залежності від правового статусу фізичної особи та ФОП залежить вирішення питання про юрисдикційність спору саме, який статус у спірних правовідносинах має відповідач.

Тобто для встановлення факту користування відповідачкою ОСОБА_1 нежитловим приміщенням, яке належить їй на праві власності з метою здійснення господарської, зокрема підприємницької діяльності, потрібно встановити факт ведення діяльності нею як ФОП, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру.

Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 686/19389/17 (провадження № 14-42цс19), підстав для відступу від нього не вбачається.

Таким чином, колегія суддів прийшла до переконання, що суд першої інстанції не порушив предметну юрисдикцію спору, та вірно розглянув справу в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 повний текст ухвали про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду від 15.06.2021 року не отримувала, у зв`язку з чим, просить скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду міст Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.06.2021 року у цивільній справі № 210/600/20, колегія суддів розцінює, як формальний підхід для обґрунтування апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції не ухвалював заочного рішення 10 червня 2021 року у вказаній відповідачкою справі.

З огляду на взазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 24 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: