Дата документу 22.11.2021
Справа № 937/8561/21
Провадження № 2/937/3751/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Іваненко О.В.,

за участю секретаря: Захарової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Коваленко Максим Юрійович до Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права оренди на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Коваленко М.Ю. звернулися до суду з позовною заявою до Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права оренди на земельну ділянку.

В обґрунтування позову, позивачі посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є його син ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_2 . Вони прийняли спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця, мешкали з ним за одною адресою. Інші спадкоємці першої черги померлого ОСОБА_5 відмовились від прийняття спадщини. За життя, ОСОБА_5 на праві оренди належала земельна ділянка сільськогосподарського призначення кадастровий номер :04:010:0006, площею 8,2528 Га, яка розташована на території Костянтинівської сільської ради. Приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Шевченко О.В., постановою від 19.05.2021 №322/02-31 відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право оренди вказаної земельної ділянки, оскільки за договором оренди, в разі смерті орендаря право на земельну ділянку не переходить до спадкоємців, що нотаріусом розцінено як заборону переходу права на оренду. Разом з тим, в договорі оренди прямо не заборонений перехід права на оренду, в порядку спадкування, оскільки перехід права на земельну ділянку, як вказано у договорі, не є тотожними поняттю переходу права на оренду, й мають різне значення. Таким чином, якщо умовами договору оренди земельної ділянки, укладеного сторонами, не передбачається заборона переходу права на оренду в порядку спадкування, то спадкоємці орендаря (фізичної особи підприємця) після смерті останнього можуть успадкувати право на оренду земельної ділянки, яка є предметом цього договору. В зв`язку з цим вони вимушені звернутися до суду з позовом, та просять суд визнати за ОСОБА_5 , ОСОБА_2 право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер :010:0006 загальною площею 8,2528 га, яка розташована на території Костянтинівської сільської ради відповідно до договору оренди землі від 14.04.2009 реєстр.№93, укладений між Костянтинівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судове засідання позивачі та їх представник не з`явилися, але надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, але від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, проти позовних не заперечує, відзив не надано.

В судове засідання треті особи не з`явилися по невідомій суду причині, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, пояснень щодо позову не надано.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 (а.с.17).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої входить право оренди земельної ділянка сільськогосподарського призначення кадастровий номер :04:010:0006, площею 8,2528 Га, яка розташована на території Костянтинівської сільської ради, яка належала спадкодавцю на праві договору оренди земельної ділянки від 14.04.2009 року та додаткової угоди № від 09.03.2016 року, що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.09.2019 року (а.с.11-16)

Згідно ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно ч.1 ст. 1222 ЦПК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом згідно матеріалів справи та копії спадкової справи №26/2021 після смерті спадкодавця ОСОБА_5 встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є його син ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_2 , які фактично прийняли спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця мешкали з ним за одною адресою. Інші спадкоємці першої черги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відмовились від прийняття спадщини.

Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно постанови Приватного нотаріуса Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Шевченко О.В. №322/02-31 від 19.05.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право оренди земельної ділянки кадастровий номер :04:010:0006, площею 8,2528 Га, яка розташована на території Костянтинівської сільської ради, оскільки за договором оренди, в разі смерті орендаря право на земельну ділянку не переходить до спадкоємців, що нотаріусом розцінено як заборону переходу права на оренду.

Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того, чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата.

Судом встановлено, що згідно з договором оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер :04:010:0006, яка розташована на території Костянтинівської сільської ради від 14.04.2009 року між Костянтинівською сільською радою (орендодавець) та ОСОБА_5 (орендар), останньому була передана строком на 3 роки в оренду земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею площею 8,2528 Га. Вказаний договір було зареєстровано в МРВ ЗРФ «Центр державного земельного кадастру» за реєстр.№93.

За додатковою угодою №1 від 09.03.2016 року, укладеною між сторонами вказаного договору оренди, були внесені зміни, зокрема строк оренди збільшено до 15 років, а також переглянуто питання орендної плати.

У пункті 40 договору оренди землі від 14.04.2009 року передбачено, що право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи орендаря, засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду, не переходить до спадкоємців або інших осіб,які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем.

Відповідно до ч.1 ст.781 ЦК України, договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи наймача, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір оренди землі припиняється, зокрема в разі смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки (частина перша статті 31 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до ч.4 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі», перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Згідно з ч.1 ст.7 ЗУ «Про оренду землі», право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи-орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону.

Згідно роз`яснень, наданих в пункті 10 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно правового висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-375цс15, про те, що за змістом частини першої статті 7 Закону України «Про оренду землі» право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону. Отже, якщо умовами договору оренди земельної ділянки, укладеного сторонами, не передбачається заборона переходу права на оренду в порядку спадкування, то спадкоємці орендаря (фізичної особипідприємця) після смерті останнього можуть успадкувати право на оренду земельної ділянки, яка є предметом цього договору». Викладений правовий висновок був підтверджений Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 22 червня 2020 року у справі № 615/724/17.

Таким чином судом встановлено, що договором оренди земельної ділянки від 14.04.2009 року, укладеним між Костянтинівською сільською радою (орендодавець) та ОСОБА_5 (орендар), не передбачено заборони переходу права на оренду в порядку спадкування, а тому спадкоємці орендаря після смерті останнього можуть успадкувати право на оренду земельної ділянки, яка є предметом цього договору, що в повній мірі узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2020 року у справі № 619/1543/17 (№ 61-26088св18), постанові Верховного Суду України від 20 січня 2021 року у справі № 656/447/18 (№ 61-6642св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 7780, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Згідно ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Згідно п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи викладене, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про те, що позивачі є спадкоємцями за законом, з заявою про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася, відмова нотаріуса порушує їх права як спадкоємців які бажають прийняти спадщину, проживала разом із спадкодавцем на день смерті, відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечує, а тому суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 131, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 1216-1270 ЦК України, суд, Пленумом ВСУ, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Коваленко Максим Юрійович до Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області, за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права оренди на земельну ділянку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 (і.н. НОМЕР_2 ), який мешкає: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 (і.н. НОМЕР_3 ), яка мешкає: АДРЕСА_1 , право на оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер :010:0006 загальною площею 8,2528га., яка розташована на території Костянтинівської сільської ради відповідно до договору оренди земельної ділянки від 14.04.2009 року реєстр.№93, укладений між Костянтинівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду О. В. Іваненко