Провадження № 2/161/3820/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Жаловаги І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов обґрунтовує тим, що 18 вересня 2018 року у м. Дрогобичі між ним та відповідачем було укладено договір позики, оформлений у вигляді письмової розписки, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив у нього 137200 грн., що за курсом НБУ відповідало 4900 доларам США. Вказані кошти відповідач зобов`язувався повернути до 01 червня 2019 року.

Станом на дату звернення до суду позика відповідачем не погашена, внаслідок чого, позивач просить суд ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_2 на його користь коштів у сумі 160048,50 грн. (в тому числі 137200 грн. - основного боргу, 14954,80 грн. - інфляційного знецінення коштів та 7893,70 грн. - 3% річних), а також понесенні судові витрати в сумі 5600,49 грн. (4000 грн. витрат на правову допомогу та 1600,49 грн. судового збору).

Ухвалою суду від 10 вересня 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження.

29 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, в якому останній вказує, що зазначені в позовній заяві відомості є недостовірними. Зазначає, що відносини між сторонами тривалий час були договірними, пов`язаними із веденням господарської діяльності (видобуванням торфу у Волинській області). 18 вересня 2018 року ОСОБА_2 перебував в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться у м. Львові по вул. Володимира Великого разом зі своїми приятелями ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ). В той час до нього зателефонував позивач проханням написати розписку про отримання коштів, яку вимагають від нього інші співзасновники. Там же, на місці він написав два примірника розписки, одну з яких на його прохання було направлено ОСОБА_1 «Новою поштою» ОСОБА_6 . Про відсутність позивача на час написання розписки вказує те, що на примірнику відповідача немає підпису ОСОБА_1 . Ніяких коштів ОСОБА_2 не отримував, відповідно до чого вказаний договір є фіктивним. Враховуючи наведене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

15 листопада 2021 року позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначає, що відповідач у своєму відзиві не вказує, що розписку він написав під впливом обману, насильства чи під впливом тяжкої обставини, отже вказане не може бути свідченням того, що правочин був фіктивним. Щодо відсутності підпису у іншому примірнику, то ОСОБА_2 , має можливість написати безліч примірників подібних розписок, оскільки всі символи в її тексті виконанні ним особисто. Крім нього, наявність чи відсутність підпису позивача на примірнику розписки немає жодного правового значення.

В письмовій заяві позивач просить розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи. Причин поважності неявки суду не повідомив.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 18 вересня 2018 року ОСОБА_2 взяв у борг без відсотків у ОСОБА_1 137200 грн., що за курсом НБУ становило 4900 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.06.2019 року, що підтверджується особистою письмовою розпискою відповідача (а.с. 3).

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України регламентовано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику».

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

У відповіді на відзив позивач стверджує, що правочин є фіктивним, жодних коштів він не отримував.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, в т.ч. повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Саме таку правову позицію виклав Верховний суд України у постанові від 18.09.2013 р у справі №6-63цс13.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення висловлені відповідачем.

Відомості про вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини матеріали справи не містять.

Оскільки договір здійснено у письмовій формі, свідчення свідків не можуть братись судом до уваги у даному випадку, інших належних та допустимих доказів відповідачем не надано.

Крім того, заперечуючи проти виникнення грошового зобов`язання, відповідач в межах підготовчого провадження в даній справі не скористався своїм правом на подання зустрічного позову про визнання розписки недійсною як правочину, вчиненого особою проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12).

З огляду на вказане, на час розгляду справи зобов`язання не виконанні.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Відтак, оскільки в обумовлений строк ОСОБА_2 суму позики добровільно не повернув, загальний розмір заборгованості становить 160048,50 грн., з яких: 137200 грн. - сума основного боргу (позики), 14954,80 грн. - сума інфляційного знецінення коштів з червня 2019 року по березень 2021 року (137200 грн. х 10,9% (індекс інфляції) :100%), 7893,70 грн. - сума 3% річних з 01 червня 2019 року по 30 квітня 2021 року (700 днів) (137200 грн. х 3% :100% : 365 днів х 700 днів).

З огляду на вищевказане, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 1600, 49 гривень.

Вирішуючи питання про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. суд приходить до наступного.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України.

Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Позивачем в супереч ч. 8 ст. 141 ЦПК України, не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження понесених на професійну правничу допомогу витрат у розмірі 4000 грн., відповідно до чого вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 625, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-268, 274-279 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 160048 (сто шістдесят тисяч сорок вісім) грн. 50 коп., з яких: 137200 грн. - сума основного боргу (позики), 14954,80 грн. - сума інфляційного знецінення коштів, 7893,70 грн. - сума 3% річних.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1600 (одну тисячу шістсот) грн. 49 коп. судового збору.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення суду складено 24 листопада 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк