Справа № 537/2115/19
Провадження № 2/752/1041/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21.10.2021 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.

за участю секретаря - Луценко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карго Пром», Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до Крюківського районного суду м. Кременчука із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карго Пром», Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 15.05.2019 позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карго Пром», Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним - направлено до Голосіївського районного суду м. Києва.

В якості обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що у грудні 2018 року стало відомо про те, що на підставі договору про відступлення прав вимоги від 22.06.2018, укладеного між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Карго Пром» було відступлено права вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 за кредитним договором № 014/6212/2/18802 від 11.07.2008, договором про надання споживчого кредиту № 402227 від 22.12.2014, договором поруки № 014/6212/2/18802/1 від 22.12.2014, договором іпотеки № 014/ZAWF3O/2/1 від 09.09.2011. Позивачі зазначають, що оскаржуваний ними договір суперечить вимогам законодавства України, що обумовлює незаконність вимог ТОВ «Карго Пром» за вищезазначеними договорами.

Враховуючи викладене, позивачі просять визнати недійсним Договір відступлення прав вимоги від 22.06.2018, укладений між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Карго Пром».

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 07.06.2019, відкрито провадження у справі та призначено справу до в підготовче засідання.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Колдіної О.О. від 12.11.2019 у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карго Пром», Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним - відмовлено.

Згідно Розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва № 398 від 03.06.2020 здійснено повторний автоматизований розподіл справи.

У червні 2020 року дана цивільна справа надійшла в провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазура Ю.Ю.

В судове засідання позивачі не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Надали до суду заяви, в яких просили провести розгляд справи за їх відсутності, зазначили, що позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити.

Відповідач - 1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Карго Пром» в судове засідання позивачі не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Представник відповідача-1 надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач-2 Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» в судове засідання позивачі не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що 11.07.2008 між ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником його шляхом зміни назви став ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав в кредит 55500,00 доларів США, строком до 10.08.2018.

09.09.2011 між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ПАТ «Ерсте Банк» укладено договір про переведення боргу, відповідно до якого первісний боржник ОСОБА_3 переводить на нового боржника ОСОБА_4 , а остання приймає борг за вищевказаним кредитним договором, борг за кредитом відповідно до договору № 014/6212/2/18802 від 11.07.2008, який на момент підписання договору становить 59169 доларів США.

У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_4 09.09.22011 укладено Іпотечний договір № 014/ZAWF3O/2/1, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Марченко Н.А., відповідно до умов договору предметом іпотеки є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

22.12.2014 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 014/6212/18802/2, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором за невиконання боржником ОСОБА_4 усіх боргових зобов`язань за кредитним договором № 014/6212/2/18802 від 11.07.2008.

25.05.2018 відбулися електронні торги по реалізації активу ПАТ «Фідобанк», а саме право вимоги в тому числі і за кредитним договором № 014/6212/18802 від 11.07.2008, що укладений з ОСОБА_4 . Вказаний лот було придбано ТОВ «Карго Пром» за 138230,78 грн, що підтверджується Протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-04-06-000178-a.

22.06.2018 між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Карго Пром» за результатами відкритих торгів (аукціону) було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого Банк відступив новому кредитору права вимоги Банку до позичальників, іпотекодавців та поручителів, зазначених у Додатку № 1 до договору, включаючи права вимоги до правонаступників божників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами іпотеки, з урахуванням всіх змін, доповнень і додатків до них, згідно Додатку № 1 до цього договору.

У Додатку № 1 до Договору відступлення прав вимоги від 28.06.2018, що є невід`ємною частиною цього договору, вказано перелік основних договорів та суми грошових вимог по кожному з договорів, що відступаються, а також договорів забезпечення.

Національним банком України 18.07.2016 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Фідобанк». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19.07.2016 прийнято рішення № 1265 про початок ліквідації Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» з 20.07.2016 до 20.07.2018 включно.

Тобто, на час проведення аукціону та укладення Договору відступлення ПАТ «Фідобанк» знаходився в стані ліквідації.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб. Які можуть виступати фактором.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1 с. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Положеннями статті 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не спливає на характер, обсяг і порядок виконання ними своїх зобов`язань, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, не змінює суті зобов`язання, яке виникло за кредитним договором, якщо інше не передбачено договором, а тому факт укладання та сам договір про відступлення прав вимоги між ПАТ «Фідобанк» та ТОВ «Карго Пром» не порушує прав позивачів.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом. При відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більші взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги передане фактору не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 у справі 36-301цс15.

Таким чином, оскільки передане право грошової вимоги не є платою, послуга з фінансування не надавалась, то укладений договір відступлення права вимоги основного зобов`язання не відповідає ознакам договору факторингу. Як наслідок, відсутні будь-які підстави для застосування до укладених договорів вимог, що ставляться при укладенні договорів факторингу.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статі 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами договору про відступлення прав вимоги - ПАТ «Фідобанк» і ТОВ «Карго Пром» досягнута згода з усіх істотних умов договору, оспорюваний договір був спрямований на набуття сторонами цивільних прав та обов`язків, його зміст не суперечить актам цивільного законодавства, при укладенні договору відповідно до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків. Отже, при укладенні договору про відступлення прав вимоги дотримано вимоги цивільного законодавства та загальні засади цивільного законодавства, передбачених ст. 3 ЦК України, внутрішній волі сторін, а також вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлених ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Крім того, позивач, звертаюсь із цим позовом до суду зазначив, що оспорюваними договорами, стороною яких він не був, були порушені його права, але у відповідності до вимог ст.ст.76-81 ЦПК України жодних доказів цьому позивачем надано суду не було.

У відповідності до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, а за умовами п.26 вказаної постанови ПВСУ вказано про те, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочинів недійсними є насамперед сторони правочину.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Такої позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 29.07.2020 р. у справі №143/1525/17-ц

Судом встановлено, що сторонами при укладенні оспорюваного правочину дотримані вимоги законодавства, а жодних доказів того, що укладеним правочином порушено права та законні інтереси позивачів, не надано.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд приходить до висновку, що необхідні та визначені чинним законодавством України при укладенні договору купівлі-продажу та договору відступлення прав вимоги всі вимоги знаходяться своє відображення у відповідному нотаріально посвідченому Договорі відступлення прав вимоги від 28.06.2018 разом з Додатковою угодою, що є невід`ємною частиною договору та містить чіткий перелік основних кредитних договорів та договорів забезпечення права вимоги за якими передаються.

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачами не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦК України обставин, на які вони посилаються, суд безпосередньо дослідивши всі обставин справи та надані в їх обґрунтування доказів, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення (купівлі-продажу) права вимоги.

Керуючись ст.ст. 259, 265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карго Пром», Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Голосіївський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю.Ю. Мазур