Справа № 127/9079/21
Провадження № 22-ц/801/2303/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 рокуСправа № 127/9079/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя доповідач),

суддів: Ковальчука О. В., Сала Т. Б.

учасники справи:

позивач(особа яка подала апеляційну скаргу): ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2021 року постановлене у складі судді Федчишена С. А в м. Вінниця, дата складення повного судового рішення 31 серпня 2021 року,-

в с т а н о в и в :

08 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несплату аліментів, у якому висувала вимогу: стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів за період з 04 грудня 2019 року по 28 лютого 2021 року (452 дні) у сумі 96 287 грн 97 коп.

Позов мотивовано тим, що вона з відповідачем по справі перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 травня 2016 року.

Від шлюбу у сторін є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачкою і знаходиться на її утриманні.

Аліменти з відповідача стягнуто на підставі судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2019 року, в розмірі 1 /4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак відповідач не сплачує призначені аліменти, будь - якої іншої матеріальної допомоги на утримання власної дитини не надавав і не надає.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Мотивами прийнятого рішення є те, що відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені) відповідно до ст. 196 СК України можлива за наявності вини платника, у справі відсутні докази вини відповідача, які б свідчили про його свідоме ухилення від сплати аліментів. Позивач не подавала виконавчий лист про стягнення аліментів на примусове виконання до березня 2021 року, тому суд прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для застосування ст. 196 СК України.

Не погодившись з таким рішенням, 30 вересня 2021 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2021 року та постановити нове , яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що її представник в судовому засіданні пояснив, що відповідач просив не звертати виконавчий лист до виконання, обіцяючи що буде сплачувати аліменти добровільно, проте свого обов`язку не виконував, тому вона звернулась до органів ДВС лише 11.03.2021 року.

Посилаючись на ст. 194 СК України зауважує, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, зазначає, що вони не проживали разом, як про те стверджує відповідач він допомогу на утримання дитини не надавав.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не подав.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином сторін по справі, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 виданим 13.02.2019 року (копія на а.с. 5);

- рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 травня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (копія на а.с. 6 ? 7);

- судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 11 грудня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1 /4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а. с. 8);

- згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 64800269 по виконавчому листу № 127/32772/19 від 11.12.2019 року, заборгованість по виплаті аліментів ОСОБА_2 станом на 28 лютого 2021 року за період з грудня 2019 року по березень 2021 року становить 41 987 грн 50 коп. (а. с. 9).

Між сторонами виник спір з приводу стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог частини першої статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Отже, передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

Верховний Суд в постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 вказав, що тлумачення ст. 8 СК України та ч. 1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачені випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства.

Таким чином, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови:

?існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України;

?наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

В справі що розглядається суд першої інстанції вірно встановив, що згідно розрахунку заборгованості, заборгованість по виплаті аліментів ОСОБА_2 станом на 28 лютого 2021 року становить 41 987 грн 50 коп. (а. с. 9), проте при цьому суд вірно зазначив, що така заборгованість нарахована державним виконавцем на підставі статті 194 СК України, тобто за минулий період.

Позивач, отримавши судовий наказ Вінницького міського суду від 11.12.2019 року, пред`явила його до виконання 11.03.2021 року. Позивачкою ОСОБА_5 не доведено належними та допустимими доказами (як от поштове повідомлення про вручення, тощо), що відповідач ОСОБА_2 був обізнаний з тим, що з нього стягуються аліменти на дитину на підставі судового наказу.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відтак, з огляду на вищевикладене, з урахуванням правової природи виконавчого провадження, яке застосовується в разі примусу особи, зважаючи на те, що позивач пред`явила судовий наказ про стягнення аліментів до примусового виконання лише 11.03.2021 року, заборгованість по аліментах нарахована за минулий період в порядку статті 194 СК України, відповідач після отримання інформації про обов`язок сплачувати аліменти розпочав їх платити (а.с.52) - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що доказів винного ухилення відповідача ОСОБА_2 від сплати аліментів матеріали справи не містять, тому підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні.

Апеляційний суд зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не пред`являла судовий наказ до виконання за проханням відповідача не можуть слугувати доказом ухилення відповідача від сплати аліментів, так як дитина потребує систематичного утримання і будь-яких об`єктивних непереборних перешкод чи дій з боку відповідача відносно позивача, які б унеможливлювали пред`явлення нею виконавчого листа до виконання, вчинено не було, натомість логічним видається прийняте до уваги судом першої інстанції пояснення відповідача про те, що до березня 2021 року вони продовжували проживати разом і відповідач утримував сина належним чином.

Відтак апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України) як такого що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

На підставі підпункту «б» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат: виходячи з положень частини 6 статті 141 ЦПК України, оскільки судове рішення у справі залишено без змін, а позивач ОСОБА_1 від сплати судового збору звільнена на підставі п. 3 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому судовий збір за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави.

Відповідач судові витрати в суді апеляційної інстанції не поніс.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України)

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції компенсувати за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало