Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 638/1899/16

провадження № 61-11072св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

скаржник (боржник) - ОСОБА_1 ,

стягувач - ОСОБА_2 ,

особа, дії якої оскаржуються - державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Тущенко Петро Леонідович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Тущенка Петра Леонідовича на постанову Харківського апеляційного суду від 27 травня 2021 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на рішення, дії старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - Шевченківський ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області) Тущенка П. Л. в межах виконавчого провадження № 59542062 щодо виконання виконавчого листа № 638/1899/16-ц виданого Дзержинським районним судом м. Харкова у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи - Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї та дідусем.

Скарга мотивована тим, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року, у справі № 638/1899/16-ц, визначено спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом надання побачень у першу, третю суботу місяця з 10:00 до 12:00 години, та другу, четверту неділю місяця з 15:00 до 17:00 години у присутності матері ОСОБА_1 .

На підставі заяви ОСОБА_2 16 липня 2019 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 638/1899/16-ц, виданого 07 серпня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова.

На думку скаржниці, звернення ОСОБА_2 до виконавчої служби фактично є надуманим, оскільки рішення суду нею виконане в добровільному порядку ще до відкриття виконавчого провадження, про що 24 липня 2019 року вона подала заяву до Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області, яка містила виклад дійсних обставин справи.

Проте державним виконавцем Тущенком П. Л. не вчинялись дії, спрямовані на закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним виконанням нею рішення суду до відкриття виконавчого провадження.

Надалі, державний виконавець Тущенко П. Л. 11 серпня 2019 року разом із ОСОБА_2 здійснив вихід за місцем проживання її з дитиною, замість того, щоб сприяти виконанню судового рішення навпаки вчиняв перешкоди у спілкуванні дідуся з онуком.

Вважає, що в зазначений день державний виконавець Тущенко П. Л., враховуючи фактичне виконання нею рішення суду до відкриття виконавчого провадження, повинен був скласти акт про виконання рішення суду та прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження.

Лише 16 січня 2020 року їй стало відомо, про те, що 11 серпня 2019 року державний виконавець склав акт про неможливість виконання рішення суду у зв`язку із її відсутністю.

Проте, такий висновок є помилковим, тому що, рішення суду передбачає спілкування ОСОБА_2 з дитиною у визначені дні та години, а присутність матері при спілкуванні є фактичною перевагою саме для матері та дитини, а не її обов`язком. Відсутність ОСОБА_1 у день зустрічі, у зв`язку з поважними причинами, форс-мажорними обставинами не може вважатись підставою, за якою рішення суду можна вважати не виконаним.

Вважає зазначений акт таким, що не відповідає вимогам законодавства, оскільки він складений за відсутності сторін виконавчого провадження, без участі понятих, висновки викладені в ньому є некоректними, а дії державного виконавця підтверджують факт його упередженого ставлення до неї та спрямовані незаконне сприяння інтересам стягувача щодо затягування виконавчого провадження та грубо порушують її конституційні права.

На підставі викладеного просила суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенка П. Л. щодо складання акта державного виконавця від 11 серпня 2019 року в межах виконавчого провадження № 59542062 за виконавчим листом № 638/1899/16-ц; визнати недійсним та скасувати зазначений акт.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Дзержинський районний суд м. Харкова ухвалою від 05 листопада 2020 року у задоволенні скарги відмовив.

Ухвала суду мотивована тим, що акт державного виконавця від 11 серпня 2019 року складено відповідно до вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень. Під час виходу державного виконавця з ОСОБА_2 для виконання рішення суду щодо побачення з онуком, скаржниця не знаходилась вдома.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року визначено спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком у присутності матері ОСОБА_1 , а тому посилання скаржниці на те, що державний виконавець мав скласти акт про виконання рішення є необґрунтованими, оскільки мати дитини була відсутня вдома, а надання побачень з дитиною за відсутності матері дитини є порушенням порядку і способу участі у вихованні дитини, встановленому рішенням суду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції.

Харківський апеляційний суд постановою від 27 травня 2021 року ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2020 року скасував, ухвалив нову постанову, якою скаргу задовольнив частково.

Визнав неправомірним акт державного виконавця від 11 серпня 2019 року в межах виконавчого провадження № 59542062 за виконавчим листом № 638/1899/16-ц, виданого 07 серпня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова та дії старшого державного виконавця Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУ у Харківській області Тущенка П. Л. щодо складання зазначеного акта.

Стягнув з Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області на користь ОСОБА_1 420, 40 грн сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що акт державного виконавця від 11 серпня 2019 складений відповідно до вимог чинного законодавства, в межах визначених законодавством повноважень.

Ані судовим рішенням, яке виконується ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області, ані статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, не вбачається наявності у ОСОБА_1 обов`язку бути особисто присутньою при кожній зустрічі ОСОБА_2 з онуком - ОСОБА_4 . Перешкод у побаченнях ОСОБА_2 з ОСОБА_4 за відсутності його матері немає.

Судом визначено порядок зустрічей ОСОБА_2 саме зі своїм онуком, а не з його матір`ю, роль останньої при таких зустрічах зводиться до забезпечення дотримання інтересів дитини, і її відсутність під час зустрічі діда з онуком не може бути самостійною підставою для визнання її поведінки такою, що свідчить про вчинення перешкод для виконання рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2021 року до Верховного Суду, державний виконавець Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенко П. Л., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 06 серпня 2021року відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є абзац 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження державний виконавець Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенко П. Л.зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що, апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 , помилково виходив із того, що надання судом дозволу на здійснення родичами зустрічей з дитиною в присутності матері здійснюється в інтересах дитини, і така присутність є правом матері, а не її обов`язком.

Виконання судового рішення здійснюється у повній відповідності з його імперативним приписом, не допускаючи будь-яких відхилень.

Судовим рішенням, яке перебуває на виконанні у Шевченківському ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області, визначено спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні з онуком ОСОБА_4 та у його вихованні шляхом надання побачень у відповідні дні та години у присутності матері - ОСОБА_1 .

Присутність матері на зустрічах дідуся з онуком є її обов`язком, як законного представника дитини, встановленим судовим рішенням, а не її правом.

Відсутність матері у визначений час та у місці проведення зустрічі дідуся з онуком є порушенням судового припису викладеного у резолютивній частині судового рішення, яке перебуває на виконанні у Шевченківському ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області.

Добровільний порядок спілкування стягувача з дитиною може мати місце виключно у разі досягнення спільної згоди на це стягувача і боржника, проте такої згоди між сторонами немає.

Місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що акт державного виконавця від 11 серпня 2019 року складений ним в межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства. Наявність недоліків у акті, які є формальними, не спростовують правомірності вчинення державним виконавцем дій щодо виконання судового рішення.

Висновки місцевого суду узгоджуються із висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, яких дійшов Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 1640/3394/18.

У відзиві на касаційну скаргу, надісланому до Верховного Суду ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року, визначено спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні зі своїм онуком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом надання побачень у першу, третю суботу місяця з 10:00 до 12:00 години, та другу, четверту неділю місяця з 15:00 до 17:00 години у присутності матері ОСОБА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 липня 2016 року, в незміненій судом апеляційної інстанції частині, та рішення Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року залишені без змін.

Дзержинський районний суд м. Харкова 07 серпня 2017 року видав виконавчий лист № 638/1899/16-ц.

Державний виконавець Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенко П. Л. 16 липня 2019 року на підставі заяви ОСОБА_2 відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 638/1899/16-ц.

ОСОБА_1 24 липня 2019 року звернулася до державного виконавця із заявою про вжиття заходів щодо закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням рішення в добровільному порядку та просила ухвалити постанову про закінчення виконавчого провадження.

Старший державний виконавець Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенко П. Л. 11 серпня 2019 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 638/1899/16-ц, виданого 07 серпня 2017 року, в присутності ОСОБА_2 склав акт про те, що при виході за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виконання рішення суду, боржниці ОСОБА_1 не було вдома, двері відчинила її мати, а відтак рішення суду неможливо виконати, оскільки це суперечить резолютивній частині судового рішення (а. с. 8).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2019 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , керівник Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області, старший державний виконавець Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенко П. Л., на бездіяльність керівника та державного виконавця відділу державної виконавчої служби залишено без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є абзац 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права).

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Скасовуючи рішення місцевого суду, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця відмовлено, суд апеляційної інстанції виходив з того, що акт державного виконавця від 11 серпня 2019 не відповідає вимогам чинного законодавства.

Ані судовим рішенням, яке виконується ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області, ані статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, не вбачається наявності у ОСОБА_1 обов`язку бути особисто присутньою при кожній зустрічі ОСОБА_2 з онуком - ОСОБА_4 . Перешкод у побаченнях ОСОБА_2 з ОСОБА_4 за відсутності його матері немає.

Присутність матері на зустрічах дідуся з онуком є її правом, як законного представника дитини, встановленим судовим рішенням, а не її обов`язком.

Проте зазначені висновки є помилковими та свідчать про неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

З огляду на статтю 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

На підставі статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Порядок виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною встановлено статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом вказаної статті Закону виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.

Аналогічні вимоги містяться у пункті 10 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), яким визначено, що у разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, який підписується сторонами виконавчого провадження, та ухвалює постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону.

Таким чином з урахуванням норми статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження та Інструкції державний виконавець повинен скласти акт, метою якого є встановлення факту виконання судового рішення, або факту невиконання судового рішення.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Статтею 7 розділу ХІ Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що за наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону відповідно до якої за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо),або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів. Про відкладення проведення виконавчих дій виконавець виносить відповідну постанову.

За змістом частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та ухвалює рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Складання акта, як організаційна форма вчинення виконавчих дій, передбачена і пунктом 8 розділу І Інструкції, за змістом якого акт виконавця - це документ, що підтверджує певні встановлені факти або події. Вимоги до форми та змісту акта державного виконавця встановлені вказаним пунктом Інструкції.

Частиною першою статті 267 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

З огляду на частину першу статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може встановити чи змінити спосіб або порядок виконання судового рішення.

Із справи відомо, що рішенням від 14 грудня 2016 року Апеляційний суд Харківської області змінив рішення Дзержинського районного суду м. Харкова.

Визначив спосіб участі ОСОБА_2 у спілкування з онуком та у його вихованні шляхом надання побачень у першу, третю суботу місяця з 10.00 години до 12.00 години та другу, четверту неділю місяця з 15.00 години до 17.00 години у присутності матері - ОСОБА_1 .

Порядок чи спосіб виконання зазначеного судового рішення відповідно до статті 435 ЦПК України судом не змінювався.

Виконання судового рішення здійснюється у повній відповідності до його імперативного припису, викладеного в його резолютивній частині, при цьому не допускаючи будь-яких відхилень щодо його виконання.

Таким чином, присутність матері на зустрічах дідуся з онуком є її обов`язком, як законного представника дитини, встановленим судовим рішенням, а не її правом, як помилково вважав апеляційний суд.

Враховуючи викладене, дії державноговиконавця Шевченківського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Тущенка П. Л. щодо складання акту державного виконавця від 11 серпня 2019 року є правомірними та відповідають Закону України «Про виконавче провадження».

Стосовно доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновку Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 1640/3394/18, колегія суддів зазначає таке.

Верховний Суд у цій справі, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, сформулював правову позицію, якою запровадив критерій виміру суттєвості порушень правової процедури ухвалення рішення та дійшов висновку, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

У цій справі суд касаційної інстанції наголосив, що скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Також у цій справі Верховний Суд визначив, що суттєве (фундаментальне) порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Щодо ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Водночас судом першої інстанції вказано на те, що акт державного виконавця від 11 серпня 2018 року складено відповідно до вимог Інструкції, а наявність недоліків акта, які є формальними, не спростовують правомірності дій, вчинених державним виконавцем у процедурі виконання судового рішення.

Таким чином, ухвалення апеляційним судом постанови про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 на рішення, дії старшого державного виконавця Шевченківського на бездіяльність керівника та державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тущенка П. Л. та визнання неправомірним акта державного виконавця від 11 серпня 2019 року у межах виконавчого провадження № 59542062 за виконавчим листом № 638/1899/16-ц, виданим 07 серпня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова, не відповідає нормам матеріального та процесуального права, що призвело до скасування законної та обґрунтованої ухвали суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, постанова суду апеляційної інстанції не може вважатися законною та обґрунтованою, оскільки ухвалена внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставою для її скасування, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню в силі.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково та залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин касаційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду апеляційної інстанції скасувати із залишенням у силі ухвали суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) сплатило судовий збір у розмірі 4 378,00 грн, а тому з урахування того, що касаційну скаргу задоволено, із заявника - ОСОБА_1 на користь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Тущенка Петра Леонідовича задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного суду від 27 травня 2021 року скасувати, а ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2020 року залишити в силі.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 4 378,00 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук