ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2553/20 Номер провадження 22-ц/814/238/21Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І.С. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

секретар: Зеленська О.І.

за участю:

представника відповідача - адв. Маліченко Д.В.

представника позивача - адв. Павленко А.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Маліченка Дмитра Васильовича

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради, орган опіки та піклування Полтавської районної держаної адміністрації, про встановлення місця проживання дитини та витребування майна.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 18.08.2005 року сторони по справ зареєстрували шлюб, який було розірвано 20.03.2007 року. Зазначає, що від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу проживала з відповідачем, а позивач за рішенням суду від 28.07.2011 року сплачував на її утримання аліменти в сумі 400 грн. щомісячно.

Проте, позивач зауважує, що з 2016 року його донька ОСОБА_3 стала проживати та навчатися в комунальному закладі «Полтавська спеціалізована школа - інтернат спортивного профілю І-ІІІ ступенів Полтавської обласної ради», а на вихідні та святкові дні, інколи і в робочі дні, донька почала проживати з батьком та повністю знаходиться на його утриманні. З початку липня поточного року та по теперішній час донька ОСОБА_3 постійно проживає з позивачем.

Вказує, що мати дитини (відповідач у справі) не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні доньки, ображає її, намагалась забрати силою і змушує проживати з нею, не зважаючи на супротив дитини. Також, відповідач не віддає особисті речі ОСОБА_3 , навіть паспорт та медичну картку, а тому позивач купив одяг, взуття та інше самостійно, та продовжує сплачувати аліменти, які ОСОБА_1 використовує на власні потреби.

З урахуванням наведеного прохав: - встановити постійним місцем проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 по місцю його реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ; - зобов`язати ОСОБА_1 повернути позивачу та доньці її паспорт, медичну картку та особистий одяг (взуття, одяг, білизну); - вирішити питання судових витрат.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 , задоволено в повному обсязі.

Встановлено постійним місцем проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 по місцю його реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 належні ОСОБА_3 , паспорт, медичну картку та особистий одяг (взуття, одяг, білизну та інші особисті речі).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн., а всього 7840,00 грн.

З цим рішенням не погодилась відповідач, представник якої, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що в судовому порядку можливе лише визначення місця проживання малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини (дитини, якій виповнилось 14 років) визначається нею самою.

Окрім того, вважає, що віндикаційний позов про витребування майна, повинен бути вмотивованим, а саме доведеним факт чи існує взагалі майно, що підлягає витребуванню, чи вибуло воно з володіння позивача та чи перебуває воно у володінні відповідача. Проте, матеріали даної справи, на думку апелянта, відповідних доказів не містять.

У судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, прохав її відхилити, а рішення районного суду залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому 18.08.2005 року шлюбі.

Згідно актового запису №3, складеного 13.01.2006 року, ВК Микільської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками записані - ОСОБА_2 (батько, позивач у справі) та ОСОБА_1 (мати, відповідач у справі) (повторне Свідоцтво про народження від 21.07.2020 року, серії НОМЕР_1 , а.с.5).

У подальшому, відповідно до актового запису №47 в Книзі реєстрації розірвань шлюбів Відділу РАЦС Полтавського РУЮ Полтавської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвали шлюб 20.03.2007 року (Свідоцтво про розірвання шлюбу від 20.03.2007 року серії НОМЕР_2 , а.с.6).

Згідно актового запису №91 в Книзі реєстрації шлюбів Ленінського відділу РАЦС Полтавського МУЮ Полтавської області, ОСОБА_8 та ОСОБА_1 одружились 17.07.2010 року, прізвище подружжя після реєстрації шлюбу - « ОСОБА_1 » , « ОСОБА_1 » (Свідоцтво про шлюб від 17.07.2010 року серії НОМЕР_3 , а.с.28).

Також, рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28.07.2001 року уточнений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 23.06.2011 року до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання судових витрат (а.с.11).

Місцевим судом установлено, що з 2016 року неповнолітня дитина сторін по справі - ОСОБА_3 , стала проживати та навчатися у комунальному закладі «Полтавська спеціалізована школа - інтернат спортивного профілю І - III ступенів Полтавської обласної ради» (а.с.9, 32).

Згідно довідки ВК Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 09.09.2020 року №2002 неповнолітня донька сторін по справі ОСОБА_3 , проживає з батьком за місцем його реєстрації - АДРЕСА_2 (а.с.13).

Як установлено місцевим судом, ОСОБА_3 почала проживати з батьком з липня 2020 року.

Також, відповідно до висновку Органу опіки та піклування Полтавської РДА від 28.09.2020 р., комісія з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації вважає за доцільне визначити місце постійного проживання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком, ОСОБА_2 (а.с.42-43).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що, оскільки доньці сторін по справи виповнилось 14 років та вона бажає проживати разом із батьком, то місцем її проживання слід визначити саме таке. Окрім того, зобов`язано відповідача повернути доньці визначені документи.

Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема, главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України).

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч.3 ст.29 ЦК України).

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст.29 ЦК України).

Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України.

Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини.

При цьому, в ч.3 ст.160 СК України закріплено, що, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007року №11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

З матеріалів справи вбачається, що донька сторін у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 досягла чотирнадцяти років, а, відтак, з цього часу втратила статус малолітньої дитини.

Однак, суд першої інстанції на дані обставин не звернув уваги, що потягло за собою грубе порушення як норм матеріального права, так і норм процесуального права.

Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, колегія суддів звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою.

Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому колегія суддів вважає, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини слід відмовити за безпідставністю її пред`явлення до суду, оскільки ОСОБА_3 , як на момент подачі позову до суду (17.09.2020 року), так і на момент ухвалення рішення у справі досягла чотирнадцятирічного віку, а, відтак, саме їй належить право самостійно обирати місце свого проживання.

Окрім того, матеріалами справи установлено, що ОСОБА_3 , скориставшись своїм правом, самостійно обрала місце свого проживання та ще влітку 2020 року переїхала на постійне місце проживання до батька.

Доказів порушення прав ОСОБА_3 неправомірними діями матері, в частині самостійного визначення дитиною місця свого проживання, матеріали справи не містять. Та, навіть за наявності таких, їх вирішення в порядку ст.ст.160-161 СК України, є безпідставним.

Наведене відповідає позиції Верховного Суду, висловленій в постановах від 12 листопада 2018 року по справі №344/16920/16-ц та від 25 січня 2018 року по справі № 537/5119/15-ц.

За таких обставин рішення місцевого суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні відповідних позовних вимог за безпідставністю.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Як убачається з пояснень допитаної в якості свідка у судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_3 , вона особисто зазначила, що її мати (відповідач, апелянт у справі) забрала її особисті речі, зокрема, паспорт та медичну документацію, одяг тощо, та не віддає їх на вимогу доньки.

Стороною відповідача утримання відповідних речей доньки сторін по справі - ОСОБА_3 - без законної підстави у ОСОБА_1 жодними належними та допустимими доказами не спростовано.

Відтак, з урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_3 протиправно позбавлена права особистої власності на належні їй речі, зокрема, паспорт та медичну документацію, одяг та ін., які без законної на те підстави утримуються ОСОБА_1 , рішення місцевого суду в частині задоволення позовної вимоги про витребування такого майна, підлягає залишенню без змін, як законне та обґрунтоване.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, п.п. 3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Маліченка Дмитра Васильовича, - задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2020 року в частині встановлення постійним місцем проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_2 по місцю його реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині, - відмовити.

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : Т.О. Кривчун

СУДДІ: Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак