Постанова

Іменем України

20 січня 2021 року

м. Київ

справа № 449/325/18

провадження № 61-14463св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представник ОСОБА_3 - адвокат Бухтоярова Оксана Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 квітня 2018 року у складі судді Борняка Р. О. та постанову Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст заяви

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову, в якій просив суд забезпечити майбутні позовні вимоги шляхом накладення арешту на нерухоме майно, власником яких є ОСОБА_3 , а саме: земельну ділянку площею 0,0926 га, кадастровий номер № :03:003:0100, реєстраційний номер № 44, яка знаходиться на АДРЕСА_1 ; домоволодіння АДРЕСА_2 , площею 294,80 кв. м, реєстраційний номер майна № 29581348; квартиру АДРЕСА_3 , площею 56 кв. м, реєстраційний номер майна № 27760973; домоволодіння АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна № 34575651; житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 52,40 кв. м, реєстраційний номер майна № 38557563; житловий будинок АДРЕСА_4 , площею 150,3 кв. м., реєстраційний номер майна № 38665787; домоволодіння АДРЕСА_5 , площею 386,60 кв. м, реєстраційний номер майна № 32185076; корпоративні права та все рухоме майно, яке належить ОСОБА_3 .

Заява подана в порядку частини другої статті 149 ЦПК України до пред`явлення позову.

В заяві зазначав, що має намір звернутись до Перемишлянського районного суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 1 495 000, 00 грн.

Посилався на те, що відповідно до договору позики від 12 квітня 2011 року він надав ОСОБА_3 позику в розмірі 1 495 000, 00 грн строком на три роки, з можливістю продовження цього строку за домовленістю сторін.

Вказував, що крім того, 01 квітня 2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно з яким останній поручився відповідати перед ним за повернення наданої позики у сумі 1 495 000, 00 грн., сплату неустойки за несвоєчасне повернення позики та сплату збитків у зв`язку з неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань. ОСОБА_3 свого зобов`язання щодо повернення отриманої позики не виконав, позику не повернув.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд заяву про забезпечення позову задовольнити.

Короткий зміст судових рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Ухвалою Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 квітня 2018 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , а саме: земельну ділянку площею 0,0926 га, кадастровий номер № :03:003:0100, реєстраційний номер № 44, яка знаходиться на АДРЕСА_1 ; домоволодіння АДРЕСА_2 , площею 294,80 кв. м, реєстраційний номер майна № 29581348; квартиру АДРЕСА_3 , площею 56 кв. м, реєстраційний номер майна № 27760973; домоволодіння АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна № 34575651; житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 52,40 кв. м, реєстраційний номер майна № 38557563; житловий будинок АДРЕСА_4 , площею 150,3 кв. м, реєстраційний номер майна № 38665787; домоволодіння АДРЕСА_5 , площею 386,60 кв. м, реєстраційний номер майна № 32185076.

В іншій частині заяви відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Бухтоярової (Андрейкович) О. В. залишено без задоволення.

Ухвалу Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 квітня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Бухтоярової О. В. задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-19785св19).

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Бухтоярової О. В. задоволено частково.

Ухвалу Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 квітня 2018 року в частині накладення арешту на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_2 , площею 294,80 кв. м, реєстраційний номер майна № 29581348, скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в частині накладення арешту на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_2 , площею 294,80 кв. м, реєстраційний номер майна № 29581348, відмовлено.

У решті ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухвала Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 квітня 2018 року в частині накладення арешту на 1/2 частку домоволодіння загальною площею 294,80 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 29581348 підлягає скасуванню, оскільки на момент накладення арешту на 1/2 частку вказаного домоволодіння згадана частка домоволодіння вже не належала ОСОБА_3 у зв`язку з відчуженням 08 листопада 2017 року.

Апеляційний суд зазначив, що в решті ухвала Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 квітня 2018 року є законною та обгрунтованою, отже, підлягає залишенню без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 квітня 2018 року в частині часткового задоволення заяви про забезпечення позову та повністю постанову Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій порушено положення статті 149, пункт 1 частини першої статті 150, частини третю, четверту, сьому, дев`яту статті 153, статтю 154 ЦПК України, оскільки в ухвалі від 02 квітня 2018 року не зазначено мотивів, чому невжиття таких заходів, як накладення арешту на 7 об`єктів нерухомого майна може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому вказує, що про розгляд заяви про забезпечення позову в суді першої інстанції йому повідомлено не було.

Стверджує, що арешт накладено на 7 об`єктів нерухомого майна, які йому не належать.

Вказує, що судами не перевірено вартість майна для можливості надання оцінки співмірності позовних вимог вартості майна, на яке накладено арешт.

Звертає увагу на те, що відповідно до Інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 16 вересня 2020 року в особи, на майно якої накладено арешт - ОСОБА_3 відсутній РНОКПП у зв`язку з релігійними переконаннями, а у нього РНОКПП наявний.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки твердження ОСОБА_3 про те, що об`єкти нерухомості, на які накладено арешт, йому не належать, не підтверджені належними і допустимими доказами та є голослівними. Крім того, від нібито справжніх власників вказаного майна не пред`явлено до суду жодного доказу про звільнення його з-під арешту, що підтверджує належність цього майна саме ОСОБА_3 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У жовтні 2020 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою судді Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2020 року справу призначено до розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник вказує порушення норм процесуального права, зокрема, те, що задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову судами не мотивовано чому невжиття таких заходів як накладення арешту на нерухоме майно може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Вважає, що судами не надано оцінки співмірності виду забезпечення позову, який просив застосувати ОСОБА_1 , позовним вимогам та не з`ясовано вартість майна, на яке було накладено арешт. Звертає увагу на те, що жодне майно, на яке було накладено арешт, йому не належить.

Касаційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судове рішення суду першої інстанції, у нескасованій після апеляційного перегляду частині, та постанова апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тлумачення статей 152, 153 ЦПК України свідчить, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинен враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції вважав її частково обґрунтованою та дійшов висновку про часткове задоволення заяви, зокрема, в частині накладення арешту щодо нерухомого майна. При цьому районний суд вважав, що підстав для задоволення заяви в частині накладення арешту на корпоративні права та рухоме майно немає, оскільки заявником таке майно не ідентифіковано.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд встановив, що 1/2 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 08 листопада 2017 року (а. с. 47-48) була передана у власність ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 листопада 2017 року (а. с. 49) та вважав висновки районного суду в частині накладення арешту на вказане майно неправильними, відтак, ухвалу районного суду у вказаній частині скасував. У решті судове рішення районного суду вважав законним.

З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується та вважає їх обґрунтованими з огляду на таке.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4).

Крім того, пунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на:

- земельну ділянку площею 0,0926 га, кадастровий номер :03:003:0100, за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частку домоволодіння загальною площею 294,80 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 29581348;

- квартиру АДРЕСА_6 , реєстраційний номер майна 27760973; спільна сумісна власність з ОСОБА_5 ;

- 1/2 частку домоволодіння загальною площею 207,60 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 34575651;

- 1/2 частку житлового будинку загальною площею 52,40 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 38557563;

- житловий будинок загальною площею 150,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна 38665787;

- 1/2 частку домоволодіння загальною площею 386,60 кв. м., за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер майна 32185076,

суд першої інстанції встановив, що між сторонами існує спір щодо стягнення заборгованості за договором позики в сумі 1 495 000, 00 грн, тому невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Апеляційний суд вважав висновки районного суду про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача правильними та дійшов правильного висновку, що ухвала Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 квітня 2018 року в частині накладення арешту на 1/2 частку домоволодіння загальною площею 294,80 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 29581348 підлягає скасуванню, оскільки вказане майно на момент вжиття заходів забезпечення позову вибуло з власності відповідача.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними з огляду на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або)грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Отже, на момент постановлення ухвали районним судом в частині накладення арешту на 1/2 частку домоволодіння загальною площею 294,80 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 29581348, зазначене майно належало ОСОБА_4 та щодо нього не могло бути вжиті заходи забезпечення позову за зобов`язаннями ОСОБА_3 .

Верховний Суд також звертає увагу на те, що апеляційний суд виконав вказівки суду касаційної інстанцій при попередньому скасуванні судового рішення (частина перша статті 417 ЦПК України) та встановив, що ОСОБА_1 звернувся до Перемишлянського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 4 394 946, 25 грн, отже, доводи ОСОБА_1 про наявність підстав для забезпечення позову до пред`явлення позову були обґрунтованими.

В решті заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Перимишлянського районного суду Львівської області від 02 квітня 2018 року є доцільним та співмірним з можливими вимогами майбутнього позову, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача та утруднити виконання рішення суду в майбутньому.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, у нескасованій після апеляційного перегляду частині, та постанови апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судове рішення суду першої інстанції, у нескасованій після апеляційного перегляду частині, та постанову апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 квітня 2018 року, у нескасованій після апеляційного перегляду частині, та постанову Львівського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк