Справа № 643/8798/18
Провадження № 2/643/162/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2021 р. м. Харків

Московський районний суд м. Харкова під головуванням суддя Горбунової Я.М., за участю секретаря Ускової Я.А., прокурора Шокоть А.В., представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Харківської міської ради, в інтересах якої діє керівник Харківської місцевої прокуратури №4, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ушивець Ольга Юріївна, ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Керівник Харківської міської прокуратури № 4 звернувся в суд з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про:

-визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.12.2016 р. за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1

-визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.12.2016р., за яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 ;

-визнання права власності на дану квартиру за територіальною громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради;

-витребування квартири з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Харкова.

В подальшому керівник Харківської міської прокуратури № 4, який діє в інтересах держави в особі Харківської міської ради подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, та доповнив позов вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_3 .

Розглянувши матеріали даної цивільної справи суд прийшов до висновку, що в даному спорі у керівника Харківської місцевої прокуратури № 4 відсутні законні підстави для звернення до суду з позовом в інтересах територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради.

Так, відповідно до положень ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється шляхом її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах відповідно до законів України.

У той же час згідно зі ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів декількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Виходячи з вищевказаних норм, між державою, в особі органів законодавчої, виконавчої та судової влади, і територіальними громадами, в особі органів місцевого самоврядування, існує певна різниця. Останні, тобто органи місцевого самоврядування, не є частиною державної влади, оскільки можуть самостійно (тобто незалежно від держави та її органів) вирішувати питання місцевого значення. Більш того, інтереси територіальної громади можуть і не співпадати з інтересами держави (хоча останні мають пріоритет).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Органам місцевого самоврядування законом можуть надаватися окремі повноваження органів виконавчої влади, у здійсненні яких вони є підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відповідно до ст.18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності.

Рішенням від 04.07.2007 року за № 121/07 прийнятим на 14 сесії Харківської міської Ради 5 скликання, було затверджено нову редакцію Статуту територіальної громади міста Харкова.

В преамбулі Статуту зазначено: Харківська міська рада, представляючи інтереси жителів міста Харкова, затверджуючи права та свободи людини і громадянина як вищі цінності, прямуючи до створення гідних умов життя людини, усвідомлюючи свою відповідальність за соціально-економічний і культурний розвиток міста, відповідно до Конституції України, Європейської хартії місцевого самоврядування, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», інших нормативно-правових актів, затверджує Статут територіальної громади міста Харкова.

Статут юридично оформлює об`єднання жителів міста в територіальну громаду з урахуванням історичних, культурних і соціально-економічних особливостей, установлює систему, структуру, повноваження органів місцевого самоврядування, територіальну, правову і матеріально-фінансову основи діяльності територіальної громади як первинного суб`єкта місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.1 Статуту територіальна громада міста Харкова як первинний суб`єкт місцевого самоврядування, основний носій його функцій і повноважень - це жителі, що об`єднані постійним проживанням у межах міста, що мають колективні інтереси і правовий статус, визначений Конституцією України, Європейською хартією місцевого самоврядування, законами України, цим Статутом.

Відповідно до ст.2 Статуту територіальна громада здійснює місцеве самоврядування на основних принципах, передбачених Конституцією України і Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні»: верховенства права; законності; соціальної справедливості; пріоритету прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч. 1 ст.13 Статуту місцеве самоврядування - це визнане і гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів міста Харкова - самостійно або під відповідальність органів і посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання міського значення в межах Конституції України та законів України.

Відповідно до ч.2 ст.13 Статуту місцеве самоврядування здійснюється в межах міста Харкова як безпосередньо територіальними громадами через місцевий референдум, вибори та інші форми прямого волевиявлення громадян, так і через міську раду, її виконавчі органи, міського голову, органи самоорганізації населення.

Відповідно до ст. 29 Статуту міська рада є представницьким органом територіальної громади, що здійснює від її імені та в її інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України і законами України, а також приймає від її імені рішення.

Міська рада є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України і штамп зі своїм найменуванням, рахунки в установах банків України, вона наділена владними повноваженнями, у межах яких діє самостійно і несе відповідальність за свою діяльність згідно з чинним законодавством.

Порядок формування, організації і діяльності, а також повноваження міської ради визначаються Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», іншими законами, цим Статутом.

Відповідно до ст. 42 Статуту, територіальна громада, відповідно до Конституції України і законів України, має комунальну власність, якою володіє, користується та розпоряджається. Об`єкти комунальної власності можуть знаходитися як на території міста, так і за його межами.

У комунальній власності територіальної громади знаходяться: рухоме та нерухоме майно; кошти бюджету міста, в тому числі цільові фонди; майно, що передане органам місцевого самоврядування безоплатно, на основі угод і договорів, а також односторонніх актів передачі майна: житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади освіти, культури, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального забезпечення й інше майно і майнові права, віднесені, відповідно до вимог чинного законодавства, до об`єктів права комунальної власності територіальної громади.

Вбачається, що в нашому випадку, з позовом про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в інтересах держави в особі Харківської міської Ради звернулася Харківська місцева прокуратура № 4.

Наряду з цим, згідно зі ст. 121 Конституції України прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається, в тому числі представництво інтересів громадянина та держави в суді у випадках визначених законом.

Про право прокуратури на представництво інтересів територіальних громад у зазначеній нормі нічого безпосередньо не зазначено.

При цьому, як зазначено у ст. 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування, яке на відміну від державної влади є владою народу, яка представлена системою органів місцевого самоврядування, наділених законом певними функціями та повноваженнями.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно до ч. 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до ст. 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або її виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

В мотивувальній частині заявленого позову керівником Харківської місцевої прокуратури № 4 зазначено що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000037 за фактом незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 встановлено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Харківської міської ради.

Як на правову підставу для звернення з позовом, прокурор послався на ст.23 Закону України «Про прокуратуру», при цьому зазначив, що Харківською міською радою самостійно захист порушених інтересів не здійснюється, а спірна квартира всупереч інтересам держави, продовжує перебувати у володінні відповідача. Зволікання із захистом порушеного права власності унеможливлює виконання Харківською міською радою завдань, пов`язаних з реалізацією державної політики в сфері забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Саме ці обставини, як зазначив прокурор, вказують на необхідність прокурорського втручання з метою захисту інтересів держави в особі Харківської міської ради.

Ні при поданні позову, ні в процесі розгляду справи прокурор не навів та не надав докази невиконання чи неналежного виконання Харківською міською радою своїх повноважень, що тягнуть за собою порушення інтересів саме держави.

Так, прокурором не наведено яким чином, перебування спірної квартири у власності ОСОБА_1 суперечить інтересам та порушує права саме держави, не наведено в чому саме полягає неналежне виконання чи невиконання Харківською міською радою своїх повноважень; не наведено яким чином у разі задоволення заявленого позову, визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради може вплинути на інтереси та права саме держави; протирічить положенню ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» посилання прокурора на нібито зволікання Харківської міської ради у виконанні завдань, пов`язаних з реалізацією державної політики в сфері забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки до компетенції саме виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, а не держави, належать: облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності.

Таким чином, при зверненні до суду з вищезазначеним позовом Харківською місцевою прокуратурою № 4 не виконані вимоги ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України і в подальшому при розгляді справи дані вимоги закону виконані не були.

Крім того, суд зауважує, що процесуальний статус прокурора в адміністративному, господарському та цивільному суді зумовлений роллю інституту прокуратури, яку остання виконує згідно із Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру». З цього приводу важливо зазначити, що статус прокуратури зазнав суттєвих змін після прийняття у 2014 році нового Закону України «Про прокурату» та внесення у 2016 році змін до Конституції України щодо правосуддя.

Зокрема, у пояснювальній записці до законопроекту «Про прокуратуру» зазначалось, що адаптація національного законодавства до європейських норм потребує переосмислення ролі прокуратури у захисті інтересів держави та суспільства, позбавлення прокуратури надмірних повноважень щодо здійснення «загального нагляду» за додержанням законів та водночас вимагає запровадження правових механізмів, які дозволять підвищити ефективність її діяльності та зосередити основну увагу на питаннях, пов`язаних із кримінальним судочинством.

При цьому слід врахувати, що зміну статусу прокуратури було закладено в Перехідних положеннях Основного Закону 1996 року, якими визначено, що прокуратура продовжує виконувати відповідно до чинних законів функцію нагляду за додержанням і застосуванням законів та функцію попереднього слідства до введення в дію законів, що регулюють діяльність державних органів щодо контролю за додержанням законів, та до сформування системи досудового слідства і введення в дію законів, що регулюють її функціонування.

Отже, після прийняття нового Закону України «Про прокуратуру» роль прокуратури у сфері представництва інтересів держави носить допоміжний характер, оскільки передбачається, що основну роль відіграють профільні органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, які самостійно звертатимуться до суду. Для цього у відповідні закони, зокрема «Про центральні органи виконавчої влади», «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про місцеві державні адміністрації» були внесені зміни, які передбачають, що суб`єкти владних повноважень звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і у порядку, що визначені законом.

З цього приводу у Рішенні від 5 червня 2019 р. № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Керуючись ст. ст. 257, 259 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву залишити без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Я.М.Горбунова