Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 359/5807/20

провадження № 61-11219св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року у складі судді Борця Є. О. та постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2021 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Березовенко Р. В., Коцюрби О. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух»), у якому просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 18 травня 2020 року до дня винесення рішення у справі, та матеріальну допомогу при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 518 900,00 грн, а також судові витрати у розмірі 50 000,00 грн та судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Позов обґрунтовано тим, що, починаючи з 01 вересня 1993 року він безперервно працював у ДП «Украерорух». Станом на день звільнення з роботи позивач обіймав посаду провідного інженера з радіонавігації та радіолокації групи керівників чергових змін засобів навігації та спостереження РСП «Київцентраеро». Розмір його посадового окладу становив 25 945,00 грн. Наказом в.о. директора ДП «Украерорух» від 15 травня 2020 року № 515/о ОСОБА_1 звільнений з роботи з 18 травня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі статтею 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Стаж безперервної роботи позивача в ДП «Украерорух» склав повних 26 років. На підставі пункту 6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, у відповідача виник обов`язок виплатити йому матеріальну допомогу в розмірі 20 посадових окладів, що становить 518 900,00 грн. Однак ДП «Украерорух» ухиляється від добровільного виконання цього обов`язку. Позивач також вважав, що у зв`язку із відсутністю повного розрахунку в день його звільнення відповідач має сплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку відповідно до положень статті 117 КЗпП України.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі 518 900,00 грн. У задоволенні позову в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено. Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 708,66 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 32 390,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення матеріальної допомоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на отримання матеріальної допомоги відповідно до умов колективного договору, ДП «Украерорух» безпідставно відмовило у виплаті позивачу матеріальної допомоги з огляду на фінансові показники прибутку підприємства станом на 18 травня 2020 року. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції врахував висновок Торгово-промислової палати України (далі - ТПП України) від 29 липня 2020 року № 2051/1.2, в якому зазначалось про те, що аеронавігаційна галузь України та світу переживає безпрецедентну системну кризу, яка викликана падінням обсягів повітряного руху на 90,0 %. Прогнозовані строки повернення до докризових рівнів 2019 року коливаються від двох до трьох років, зазначені обставини, на переконання суду першої інстанції, переконливо свідчать про відсутність вини ДП «Украерорух» у затримці проведення розрахунку із позивачем.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ДП «Украерорух» задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки змінено в його мотивувальній частині в редакції постанови апеляційного суду. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції правильно вважав, що на підставі підпункту 6.25.2 колективного договору у ДП «Украерорух» виник обов`язок виплатити позивачу в день звільнення його з роботи матеріальну допомогу в розмірі 518 900,00 грн.

Зміну рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні апеляційний суд мотивував тим, що оскільки одноразова матеріальна допомога при звільненні працівника пенсійного віку за власним бажанням передбачена лише умовами колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати, тому ця виплата не є такою, що підлягає стягненню при звільненні працівника у розумінні статті 116 КЗпП України, відповідно у разі її невиплати, на роботодавця не можуть бути накладені санкції, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Відповідно, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав усім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення, проте безпідставно послався на непереборні обставини та відсутність доходу у відповідача як підставу для відмови у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.

Рішення суду першої інстанції оскаржувалось позивачем в апеляційному порядку в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а відповідачем - у повному обсязі.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла засобами поштового зв`язку касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить їх скасувати частково у відповідній частині та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов у зазначеній частині.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17; постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 761/2451/15-ц, від 13 квітня 2020 року у справі № 212/1325/17-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 143/179/19; постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16, від 06 грудня 2017 року у справі № 6-331цс17.

Заявник у своїй касаційній скарзі також посилається на те, що:

- наданий відповідачем до суду висновок ТПП України від 29 липня 2020 року є недопустимим доказом, оскільки належним доказом дії обставин непереборної сили є саме сертифікат регіональних представництв ТПП України, а не її висновок;

- запровадження всеукраїнського карантину не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання абсолютно всіх договірних зобов`язань. Відповідач повинен довести, що він не в змозі виконувати конкретні зобов`язання і що цю неможливість зумовив саме карантин;

- із 15 червня 2020 року уряд України зняв обмеження на міжнародні авіаперельоти у зв`язку з послабленням карантину, із цієї дати відповідач працює у звичайному режимі, проте продовжив ігнорувати вимоги чинного законодавства протягом тривалого часу, оскільки лише 18 червня 2021 року здійснив повний розрахунок із позивачем та виплатив матеріальну допомогу, передбачену колективним договором. Дану виплату відповідач здійснив одним платежем, без подання до суду жодних клопотань про відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду, що спростовує його посилання на те, що у ДП «Украерорух» відсутні кошти для виплати позивачу відповідної матеріальної допомоги, передбаченої колективним договором. Обставини справи свідчать про відсутність підстав для звільнення ДП «Украерорух» від виконання обов`язку по виплаті позивачу матеріальної допомоги. Відповідач не надав жодних доказів реальної відсутності у підприємства коштів для виплати працівникам матеріальної допомоги, гарантовано передбаченої на підставі підпункту 6.25.2 колективного договору;

- відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України;

- відповідач безпідставно посилається на зміни до колективного договору, зареєстровані 28 травня 2020 року в Управлінні соціального захисту населення Бориспільської міської ради, оскільки позивач звільнений 18 травня 2020 року - до прийняття цих змін та відповідно до пункту 3.1 розділу 4 колективного договору його змінені положення не поширюються на позивача (його редакція на момент позивача не була чинною). Слід керуватися колективним договором у редакції від 01 лютого 2020 року, який зобов`язував відповідача відразу після видання наказу про звільнення здійснити виплату матеріальної допомоги, гарантовано передбаченої на підставі підпункту 6.25.2 колективного договору та відповідно до вимог статей 47, 116 КЗпП України;

- матеріальна допомога, передбачена колективним договором, входить до структури заробітної плати, у зв`язку з чим повинна бути виплачена відповідно до статей 47, 116 КЗпП України - в день звільнення позивача;

- ні чинним законодавством України, ні положеннями самого колективного договору, укладеного на підприємстві відповідача, не передбачено можливості припинення чи зміни порядку його дії за рішенням робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру або іншого аналогічного органу. За таких умов, незважаючи на рішення зазначеної групи від 18 березня 2020 року, на яке посилався відповідач, обов`язок виконання ним умов колективного договору не припинявся, відповідно доводи відповідача в цій частині є безпідставними;

- здійснення виплат, які передбачені колективним договором, у тому числі матеріальної допомоги при звільненні, не залежить від прибутку підприємства;

- в день звільнення працівнику мають бути виплачені усі без виключення належні до виплати суми, незалежно від того, чи входять такі виплати до системи оплати праці, чи ні. Ні нормами КЗпП України, ні нормами колективного договору не визначено строк виплати матеріальної допомоги, відмінний від дня звільнення працівника з роботи;

- відповідачем не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б доводили, що невиплата належної позивачу матеріальної допомоги при звільненні відбулася за відсутності вини ДП «Украерорух».

У серпні 2021 року ДП «Украерорух» із застосуванням засобів поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року, змінене постановою Київського апеляційного суду від 08 червня 2021 року, - залишити без змін, оскільки судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.

У серпні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відповідь на відзив ДП «Украерорух», в якому зазначає, що аргументи щодо обґрунтування вимог касаційної скарги відповідачем у відзиві не спростовані, а отже, касаційна скарга підлягає задоволенню.

З огляду на положення частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), частини першої статті 400 ЦПК України, неподібність обставин у цій справі та у справі № 759/10613/20, не підлягає задоволенню клопотання заявника, викладене у його відповіді на відзив, щодо врахування при прийнятті рішення правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.

Також, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, Верховний Суд не бере до уваги документи, додані заявником до його касаційної скарги на підтвердження його доводів, що не були предметом розгляду судами попередніх інстанцій, та здійснює розгляд справи за наявними у справі матеріалами.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі (на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано з Бориспільського міськрайонного суду Київської області матеріали справи № 359/5807/20 та надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2021 року матеріали справи № 359/5807/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2021 року призначено справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

З огляду на прохальну частину касаційної скарги перегляд справи в касаційному порядку здійснюється Верховним Судом лише в частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що зі змісту трудової книжки серії НОМЕР_1 , оформленої на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що він працював в ДП «Украерорух» на посаді провідного інженера з радіонавігації та радіолокації групи керівників чергових змін засобів навігації та спостереження РСП «Київцентраеро». Посадовий оклад позивача становив 25 945,00 грн. Ця обставина підтверджується копією листа адміністративного директора ДП «Украерорух» від 02 липня 2020 року № 1-23-1/121/20.

Наказом в. о. директора ДП «Украерорух» від 15 травня 2020 року № 515/о ОСОБА_1 звільнений з роботи з 18 травня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі статтею 38 КЗпП України.

ОСОБА_1 працював у відповідача з 01 вересня 1993 року по 18 травня 2020 року. Його безперервний стаж роботи в ДП «Украерорух» становить понад 26 років.

Відповідно до підпункту 6.25.2 колективного договору (у редакції з 01 лютого 2020 року), укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація підприємства гарантувала надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не міг перевищувати 20 посадових окладів.

Згідно з листом адміністративного директора ДП «Украерорух» від 20 липня 2020 року № 1-17.2/7693/20 станом на 18 травня 2020 року (дату звільнення позивача) залишок коштів на рахунках відповідача, у тому числі валютних, складав: 6 524 867,99 грн, 14 726,46 дол. США, 6 909 562,63 євро (у тому числі на резервному рахунку обслуговування боргу - 2 508 902,26 євро) та 1 630,83 фунтів стерлінгів.

Відповідно до звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за І квартал 2020 року сукупний дохід ДП «Украерорух» склав 299 444,00 грн. В той же час за аналогічний період попереднього року сукупний дохід становив 365 401,00 грн.

Зі змісту висновку ТПП України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2 «Про істотну зміну обставин» вбачається, що світова ситуація з розповсюдженням коронавірусу COVID-19 мала критичний вплив як на світову, так і на українську авіаційну галузь. Соціальні та фінансові наслідки для авіації (в тому числі авіакомпаній, аеропортів та провайдерів аеронавігаційних послуг) виявились руйнівними. Починаючи з 12 березня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на всій території України був установлений карантин, були заборонені пасажирські перевезення, в тому числі авіаційним транспортом. Згідно з рішенням РНБО України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», введеного в дію указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87, були закриті пункти пропуску через державний кордон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення. Зважаючи на виконання введеного органами державної влади України карантину, заборони виконання міжнародних польотів та польотів над територією України, вітчизняні авіакомпанії, які здійснювали пасажирські перевезення, тимчасово призупинили провадження своєї операційної діяльності. Аналогічна ситуація склалась і на ринках авіаційних перевезень країн Європи та світу в частині введення обмежень щодо пересування громадян та відповідної зупинки більшості польотів авіакомпаній (окрім поодиноких евакуаційних рейсів). Як наслідок даної ситуації та введених заходів, падіння трафіку у повітряному просторі України протягом другої половини березня - травня 2020 року склало приблизно 95 % з негативними піками аж до 98 %. Авіаційна, і зокрема аеронавігаційна галузь України та світу, переживає безпрецедентну системну кризу, яка викликана падінням обсягів повітряного руху на 90 %. Прогнозовані строки повернення до докризових рівнів 2019 року коливаються від двох до трьох років. Зважаючи на це, ТПП України підтвердила, що, починаючи з 16 березня 2020 року, наведені обставини унеможливили виконання ДП «Украерорух» зобов`язань, передбачених колективним договором.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» (далі - Закон № 3356-XII).

Статтею 5 Закону № 3356-XII, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.

У справі, яка переглядається, заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач посилався зокрема на відсутність його вини в затримці розрахунку та зазначав про наявність обставин непереборної сили, спричинених карантинними обмеженнями у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби.

Статтею 617 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що вона не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

17 березня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» та внесено зміни до частини другої статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», відповідно до яких запровадження в Україні карантинних обмежень визнано форс-мажором.

Згідно зі статтею 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19) вказано, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини роботодавця у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходив із відсутності вини ДП «Украерорух» у такій затримці з огляду на підтверджене настання істотної зміни обставин, що унеможливлювали виконання роботодавцем умов колективного договору щодо позивача.

У свою чергу апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в цій частині, вказав, що нормами КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» не передбачено такої виплати у складі заробітної плати, як одноразова матеріальна допомога при звільненні працівника пенсійного віку за власним бажанням, отже, виходячи з того, що така виплата передбачена лише умовами колективного договору, який не містить положень щодо строків її виплати, вона не є такою, що підлягає стягненню при звільненні працівника у розумінні статті 116 КЗпП України, відповідно, у разі її не виплати на роботодавця не можуть бути накладені санкції, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду апеляційної інстанції, зважаючи на частини другу та третю статті 2 Закону України «Про оплату праці», частину першу статті 47 та статтю 116 КЗпП України, положення яких дають підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, поняттям «всіх сум, що належать йому від підприємства» охоплюються і виплати, передбачені колективним договором.

Водночас, установивши, що у трудових правовідносинах між сторонами у цій справі з 16 березня 2020 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та в період існування яких роботодавець об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ДП «Украерорух» у несвоєчасній виплаті матеріальної допомоги при звільненні позивача, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 359/3250/20 (провадження № 61-7160св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 359/3843/20 (провадження № 61-6384св21), від 28 вересня 2021 року у справі № 359/3756/20 (провадження № 61-18833св20), в яких вирішувався спір за подібних правовідносин за участю відповідача (працівник просив стягнути з ДП «Украерорух» заборгованість з виплати матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні).

Отже, доводи касаційної скарги про порушення з боку суду першої інстанції норм матеріального права не знайшли своє підтвердження.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в означеній частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. У свою чергу суд апеляційної інстанції безпідставно змінив рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції встановив обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, а саме висновку ТПП України від 29 липня 2020 року (зокрема, належним доказом дії обставин непереборної сили є саме сертифікат регіональних представництв ТПП України, а не її висновок) не приймаються, оскільки суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку, виходив насамперед із неможливості виконання відповідачем своїх зобов`язань та відсутності його вини у затримці проведення розрахунку із позивачем, а не встановлював наявність форс-мажорних обставин, що мають підтверджуватися певним чином.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, будуть докази, отримані з порушенням права на таємницю про стан здоров`я (стаття 286 ЦК України), права на особисті папери (стаття 303 ЦК України), права на таємницю кореспонденції (стаття 306 ЦК України), права на недоторканність житла (стаття 311 ЦК України), права на авторський псевдонім (стаття 14 Закону України «Про авторське право і суміжні права») тощо. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції дослідив згаданий висновок ТПП України і встановив, що означений доказ є допустимим і належним, оскільки він одержаний із дотриманням порядку, встановленого законом, і містить інформацію щодо предмета доказування. Тому доводи про його недопустимість чи неналежність є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем не надано суду доказів, які б доводили, що невиплата належної позивачу матеріальної допомоги при звільненні відбулася за відсутності вини ДП «Украерорух», спростовуються встановленими судами фактичними обставинами справи.

Посилання в касаційній скарзі на те, що відповідач безпідставно посилається на протокол робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру ДП «Украерорух» від 18 березня 2020 року № 2 та зміни до колективного договору, зареєстровані 28 травня 2020 року в Управлінні соціального захисту населення Бориспільської міської ради, натомість необхідно керуватися колективним договором у редакції від 01 лютого 2020 року, оскільки позивач звільнений 18 травня 2020 року, відхиляються, адже суд першої інстанції дійшов висновку про те, що рішення робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру від 18 березня 2020 року та зміни до колективного договору, що вступили в дію лише 20 травня 2020 року, не поширюються на спірні правовідносини.

З огляду на межі касаційного перегляду справи, ураховуючи задоволення судами позовної вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги в розмірі 518 900,00 грн (яка відповідачем виплачена, про що зазначає сам заявник у своїй касаційній скарзі), доводи касаційної скарги про правомірність йому нарахування та виплати матеріальної допомоги не приймаються до уваги.

Доводи касаційної скарги про наявність у роботодавця коштів для виплати позивачу належних йому коштів зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Посилання заявника на неврахування судами правових позицій, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 761/2451/15-ц, від 13 квітня 2020 року у справі № 212/1325/17-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 143/179/19, постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-788цс16, від 06 грудня 2017 року у справі № 6-331цс17, зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. Окрім цього, фактичні обставини у перерахованих справах відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі, яка переглядається в касаційному порядку. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03)).

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на викладене, враховуючи, що оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування постанови Київського апеляційного суду від 08 червня 2021 року в оскаржуваній частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки та залишення в цій частині в силі рішення Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З огляду на часткове задоволення касаційної скарги, із ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню половина фактично понесених позивачем судових витрат за подання ним касаційної скарги, а саме 840,80 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 08 червня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки скасувати, залишивши у цій частині в силі рішення Бориспільского міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2020 року.

Стягнути із Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 840,80 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко