П О С Т А Н О В А

іменем України

18 листопада 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М, Мережко М.В.,

за участю секретаря Примушко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 26 травня 2021 року у справі за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович про визнання частково недійсним шлюбного договору та розподіл майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що приблизно у травні 2009 року на одному із сайтів мережі Інтернет він познайомився із відповідачкою ОСОБА_1 , яка на той час проживала у м.Миколаєві, була розлучена, мала на утриманні малолітнього сина ОСОБА_3 2008 року народження і займалась роздрібною торгівлею продовольчими товарами. Вони періодично зустрічалися як на території України так і Російської Федерації. 07 вересня 2009 року він за свої власні кошти придбав у м.Дніпропетровську двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 для забезпечення відповідачки житлом під час навчання у вищому навчальному закладі, оформивши договір купівлі-продажу на її ім`я.

Вказував, що 16 липня 2011 року між ними було укладено шлюб, під час якого він неодноразово пропонував відповідачці народити дитину, але вона з різних причин заперечувала. З часом відповідачка погодилась на народження дитини, але за умови укладення ними шлюбного контракту, за умовами якого все майно, що було придбано ними, стало б її особистою власністю. Приблизно у квітні 2015 року відповідачка повідомила позивача про свою вагітність і поставила категоричну умову про укладення шлюбного контракту на зазначених умовах. У зв`язку з цим позивач 24 жовтня 2015 року був вимушений укласти з відповідачкою нотаріально посвідчений шлюбний договір, при укладенні якого була присутня перекладач Дубенко І.О. , яка усно переклала йому з української мови на англійську мову зміст цього договору, зокрема те, що особистою приватною власністю кожного з подружжя ємайно, набуте чоловіком або дружиною до шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 з огляду на працевлаштування відповідачки у м.Києві він за

- 2 -

рахунок своїх власних заощаджень придбав трикімнатну квартиру на АДРЕСА_2 , оформивши договір купівлі-продажу на ім`я відповідачки, де і зареєстрував своє місце проживання. На початку 2020 року відповідачка почала вимагати від нього виділення більших коштів на утримання дітей, на що він запропонував повідомляти про цільове витрачення коштів. З цього часу ОСОБА_1 почала влаштовувати конфлікти, а у липні 2020 року змінила замки вхідних дверей квартири і в електронній переписці повідомила його, що їхні стосунки це лише бізнес і йому не варто більше приїжджати в Україну. Згодом він дізнався, що рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 06 серпня 2020 року шлюб міє ними було розірвано, а відповідачка звернулась з позовом про стягнення з нього аліментів в розмірі 58660 грн. (еквівалент 2000 ЄВРО) на місяць.

Зазначав, що він у серпні 2020 року звернувся за юридичною допомогою щодо положень шлюбного договору та отримав роз`яснення, що згідно з підпунктом «в» п.3 шлюбного договору особистою приватною власністю кожного із подружжя є зокрема нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язкові державній реєстрації, що буде придбаватися у шлюбі на ім`я одного із подружжя. При цьому, підпунктом ж) п.3 шлюбного договору також встановлено, що сторони погоджуються з тим, що на майно та/чи грошові кошти, які є особистою приватною власністю кожного із подружжя, за будь-яких умов не поширюються положення глави 8 СК України (у тому числі ст.ст.60, 62 СК України) та ст.369 ЦК України. Вважає, що п.п.«в» та «ж» п.3 шлюбного договору порушують його права, ставлять його у вкрай невигідне матеріальне становище та суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки переклад був здійснений на англійську мову, яка не є його рідною мовою і якою він володіє на побутовому рівні, тому до його відома перекладачем не було чітко, ясно і дохідливо доведено положення цього договору про режим майна, що буде набуте одним із подружжя після його укладення. Про дане свідчить і відсутність підпису перекладача Дубенко І.О. на шлюбному договорі, а тому нотаріус не мала правових підстав для вчинення посвідчувального напису і відповідно посвідчення шлюбного договору. Наполягає, що підписуючи договір він помилявся щодо його природи, не розумів його суті в повному обсязі, в тому числі не виявляв своєї реальної внутрішньої волі на на відмову від режиму спільності майна на майбутнє, що суперечить ч.3 ст.203 ЦК України. Крім того, на момент укладення договору позивачу було 66 років, як на момент укладання шлюбного договору, так і на даний час він іншого житла немає, а тому підписуючи договір, він поставлений у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що суперечить приписам ч.ч.4 та 5 ст.93 СК України. Вважає, що, укладаючи шлюбний договір, відповідачка діяла недобросовісно, всупереч положенням ст.13 ЦК України.

Посилаючись на те, що умови п.п.«в» та «ж» п.3 шлюбного договору суперечать ст.ст.9, 60, 93,103 СК України, ст.ст.203, 215, 229-233 ЦК України, просив визнати недійсним п.п.«в» та «ж» п.3 шлюбного договору, укладеного 24 жовтня 2015 року між ним і відповідачкою ОСОБА_1 , та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 26 травня 2021 року позов задоволено. Визнано недійним пункт п.п.«в» та «ж» п.3 шлюбного договору, а саме щодо режиму особистої приватної власності кожного із подружжя на нерухоме майно, автотранспортні засобі, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, що буде набуватись у шлюбі на ім`я одного із подружжя, а також непоширення на це майно положень глави 8 СК України (у тому числі ст.ст.60, 62 СК України) та ст.369 ЦК України, який укладено 24 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 і громадянином Нідерландів ОСОБА_2 . Поділено спільне майно подружжя та в порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , вирішено питання про судові

- 3 -

витрати.

Не погоджуючись із рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог в повному обсязі, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність вільного волевиявлення у позивача на укладення шлюбного договору, як і про те, що умови договору поставили його в надзвичайно невигідне матеріальне становище. Висновки суду, що умовою укладання позивачем шлюбного договору нібито було народження відповідачкою дитини недоведені та грунтуються на припущеннях, оскільки доказів позивачем з цього приводу не надано. Посилання суду на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10 лютого 2021 року, яким встановлена відсутність кровного споріднення між позивачем і малолітнім ОСОБА_5 , недоречні, бо дана обставина не стосується предмета доказування, зокрема наявності невигідного матеріального становища чи відсутності волевиявлення позивача при укладанні договору, а саме народження дитини відбулося через кілька місяців після укладання договору і не могло вплинути на його дійсність. Позивачем не доводилися і судом не встановлювалися обставини щодо невигідного матеріального стану позивача внаслідок укладання договору, а подана ним декларація про відсутність у нього нерухомогго майна в Нідерландах станом на 20 червня 2020 року не вказує на відсутність майна на час укладання договору у 2015 році. Висновки суду про неналежність перекладу, спростовується копією шлюбного договору, в якому на ст.3 вказано «усний переклад тексту цього документа з української мови на англійську мову зроблено мною особисто, перекладачем (диплом НОМЕР_1 , від 30 червня 2011 року) Дубенко Іриною Олександрівною , а у графі «підпис» міститься підпис ОСОБА_7 , а також написом нотаріуса про засвідчення підпису перекладача, встановлення її особи та перевірку її дієздатності і кваліфікації. Доказів недостовірності перекладу не встановлено, а позивач не був обмежений у виборі перекладача, або відмови у підписанні договору, якщо переклад не був зрозумілим. Судом помилково застосовано ч.3 ст.93 і ст.ст.60,70 СК України, які не підлягали застосуванню, та не застосовано ст.ст.214, 215 ЦК України в частині моменту виникнення обставин, які є підставою для визнання договору недійсним. З огляду на відсутність підстав для визнання шлюбного договору недійсним, спірна квартира не є спільною власністю сторін і не підлягає розподілу.

Позивач в особі свого представника адвоката Бекірова С.Н. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Герасимов П.О. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Святошинського районного суду м.Києва від 26 травня 2021 року як незаконне.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Бекіров С.Н. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Третя особа приватний нотаріус Бригіда В.О. належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на його електронну адресу судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не

- 4 -

перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 липня 2011 року між громадянином Королівства Нідерландів ОСОБА_2 1949 року народження та громадянкою України ОСОБА_1 1984 року народження було зареєстровано шлюб, актовий запис № 485, здійснений міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції.

24 жовтня 2015 року в період шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено шлюбний договір щодо врегулювання майнових відносин подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.А.

У підпунктах «в» і «ж» п.3 вказаного шлюбного договору зазначено, що особистою приватною власністю кожного із подружжя є зокрема нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язкові державній реєстрації, що буде придбаватися у шлюбі на ім`я одного із подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування. Сторони погоджуються з тим, що на майно та/чи грошові кошти, які є особистою приватною власністю кожного із подружжя, за будь-яких умов не поширюються положення глави 8 СК України (у тому числі ст.ст.60, 62 СК України) та ст.369 ЦК України.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 .

В період шлюбу 13 лютого 2019 року сторонами на ім`я ОСОБА_1 придбана квартира АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_2 зареєстрований у вказаній квартирі із 13 листопада 2019 року по теперішній час.

З декларації цивільно-правового нотаріуса вбачається, що станом на 20 червня 2020 року ОСОБА_2 не має нерухомості в Королівстві Нідерланди, як і не має зареєстрованого нерухомого майна в Україні, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 06 серпня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Також, судом встановлено, що Святошинським районним судом м.Києва розглядався спір за позовом ОСОБА_1 про стягнення аліментів із ОСОБА_2 та за зустрічним позовом останнього щодо оспорення ним батьківства. Ухвалою Святошинського

- 5 -

районного суду м.Києва від 10 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, а рішенням цього ж суду від 10 лютого 2021 року зустрічний позов задоволено та виключено запис про громадянина Королівства Нідерландів ОСОБА_2 як батька з актового запису про народження дитини ОСОБА_5 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що положення шлюбного договору, передбачені підпунктами «в» і «ж» п.3 щодо режиму особистої приватної власності кожного із подружжя на нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, що буде набуватись у шлюбі на ім`я одного із подружжя, а також непоширення на це майно положень глави 8 СК України (у тому числі ст.ст.60,62 СК України) та ст.369 ЦК України не відповідали внутрішній волі позивача, були наслідком виконання умови відповідачки щодо народження спільної дитини та поставили його у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

При цьому суд виходив із обставин укладення шлюбного договору, зокрема, що він був укладений через чотири роки після укладення шлюбу між сторонами, народження у позивачки дитини через три місяці після його укладення, що підтверджує твердження позивача про погодження позивачки на народження спільної дитини, але за умови укладення шлюбного контракту, за умовами якого все майно, придбане ними, стало б її особистою власністю, встановлення рішенням суду відсутності кровного споріднення між ним та народженою позивачкою дитиною, пенсійний вік позивача, відсутність у нього іншого нерухомого майна, зареєстрованого на праві власності, а також те, що він є громадянином іншої держави, а тому законодавства України не знає, як і не володіє українською мовою, переклад був здійснений на англійську мову, яка не є його рідною.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не відповідають обставинам справи, при розгляді справи судом допущене порушення положень процесуального закону щодо законності та обгрунтованості рішень.

Відповідно до ч.5 ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи і які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК).

Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а саме доказування не може грунтуватися на припущеннях.

- 6 -

Отже, за змістом наведених процесуальних норм суд ухвалює рішення за наслідками дослідження в судовому засіданні доказів, поданих відповідною стороною, та їх оцінки на предмет належності, допустимості, достовірності і достатності за правилами, встановленими ст.89 ЦПК України.

Прийшовши до висновку, що оспорювані положення шлюбного договору, передбачені підпунктами «в» і «ж» п.3 щодо режиму особистої приватної власності кожного із подружжя на придбане у шлюбі на ім`я цього подружжя майно, не відповідали внутрішній волі позивача та були наслідком виконання умови відповідачки щодо народження спільної дитини, суд не звернув уваги на недоведеність та бездоказовість вимог в цій частині.

Зокрема, укладений між сторонами шлюбний договір не містить жодних умов, положень чи застережень про те, що він укладений на вимогу відповідачки, яка погодилася народити спільну дитину за умови укладення цього договору.

Відповідачка ОСОБА_1 категорично заперечує наведені обставини.

Ці ж обставини заперечує приватний нотаріус Бригіда В.О., який у адресованих суду письмових поясненнях зазначив, що договір був підписаний сторонами добровільно з повним розумінням його положень за участю перекладача, що сторони підтвердили своїми підписами.

Посилаючись на те, що оспорювані положення шлюбного договору невідповідали його внутрішній волі, позивач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції жодного доказу, передбаченого ч.2 ст.76 ЦПК України (письмового, речового, електронного, висновку експерта чи показань свідка), на підтвердження своїх доводів про відсутність у нього волевиявлення на укладання договору.

Це ж стосується висновків суду про те, що оспорювані позивачем положення шлюбного договору поставили його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, які не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, у розумінні ст.77-80 ЦПК України.

Фактично в цій частині вимоги позивача обгрунтовуються тим, що придбана ним після укладення договору квартира АДРЕСА_3 не належить до спільної власності подружжя і він не має права на її половину, а відповідачка перешкоджає йому у користуванні квартирою, однак такі обстаивни не свідчать про вкрай невигідне матеріальне становище позивача внаслідок укладання договору,оскільки подружжя вправі на свій розсуд врегульовувати майнові питання.

При цьому колегія суддів враховує, що по-перше, у шлюбному договрі відсутні положення щодо визнання права за будь-якою стороною на конкретне майно, і по-друге, після укладання шлюбного договору позивач не був позбавлений права набути нерухоме майно на своє ім`я та не був позбавлений жодного майна внаслідок укладення шлюбного договору.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

- 7 -

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно положень ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, а зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.627,628 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є укладення ними шлюбного договору.

У статтях 92-103 СК України визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки та можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків.

У ч.ч.4 і 5 ст.93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Стаття 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права, зокрема ч.2 цієї статті вказує, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст.60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ст.103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

За положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1), а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3).

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Отже, відповідно до наведених норм підставою недійсності шлюбного договору є недодержання сторонами в момент вчинення наступних вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що 24 жовтня 2015 року між подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено шлюбний договір, згідно п.1 якого договір врегульовує

- 8 -

виключно майнові відносини між подружжям і не стосується інших питань подружнього життя.

У пункті 3 вказаного шлюбного договору сторонами визначено, що особистою приватною власністю кожного із подружжя є:

- нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язкові державній реєстрації, що буде придбаватися у шлюбі на ім`я одного із подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування (підпункт «в» п.3);

- дохід, плоди, приплід, продукція, що приноситимуть майно (речі та майнові права, в т.ч. корпоративні) та грошові кошти, котрі подружжям віднесено до особистої приватної власності (підпункт «ж» п.3).

В останньому абзаці п.3 цього договору зазначено, що сторони погодилися з тим, що на майно та/чи грошові кошти, які є особистою приватною власністю кожного із подружжя, за будь-яких умов не поширюються положення глави 8 СК України (у тому числі ст.ст.60, 62 СК України) та ст.369 ЦК України.

Отже, судом встановлено, що шлюбним договором врегульовано виключно майнові відносини між подружжям, в тому числі договір містить стандартні умови щодо врегулювання майнових відносин між подружжям, які виникнуть в майбутньому під час шлюбу, які повністю відповідають положенням ст.93, ч.2 ст.97 СК України.

Зміст укладеного шлюбного договору не суперечить законодавству України, а також моральним засадам суспільства.

При цьому підпункти «в» і «ж» п.3 шлюбного договору, які оспорює позивач, не містять умов, які б поставили його у надзвичайно невигідне матеріальне становище і таких доказів позиачем до суду не надано.

Сторони підтвердили у вступній частині договору, що договір укладений з метою врегулювати їх майнові відносини як подружжя і вони обізнані із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, повністю усвідомлюють значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає внутрішній волі як учасників цього правочину, розуміють його природу та свої права і обов`язки за договором.

З огляду на те, що ОСОБА_2 є громадянином Нідерландів перекладачем Дубенко І.О. виконано усний переклад тексту цього договору з української мови на англійську мову за згодою позивача.

З урахуванням вимог закону та встановлених у справі обставин, позовні вимоги про визнання недійсним шлюбного договору в частині задоволенню не підлягають з огляду на їх необгрунтованість.

Доводи позивача ОСОБА_2 про те, що підпункти «в» і «ж» п.3 шлюбного договору порушують вимоги закону та його права безпідставні, оскільки апеляційним судом незаперечно встановлено, що зміст укладеного шлюбного договору не суперечить законодавству України, а також моральним засадам суспільства.

При цьому закон, зокрема ч.2 ст.97 СК України надає подружжю право домовитися у шлюбному договорі про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст.60 цього Кодексу і вважати його особистою приватною власністю кожного з них, а відтак положення підпунктів «в» і «ж» п.3 договору повністю відповідають вказаній нормі.

Доводи позивача про те, що підписуючи договір він помилявся щодо його природи, не розумів його суті в повному обсязі, а оспорювані положення шлюбного договору, про віднесення до особистої приватної власності кожного із подружжя майна, що буде набуватись у шлюбі на ім`я одного із подружжя, не відповідали його внутрішній волі, що суперечить ч.3 ст.203 ЦК України, не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження таких аргументів.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що відповідно до Порядку вчинення

- 9 -

нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, зокрема пунктів 1-6 Глави 6 «Установлення волевиявлення та дійсних намірів особи при вчиненні нотаріальних дій» Розділу І «Загальні положення» нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії та встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Відповідно до наданих суду письмових пояснень приватного нотаріуса Бригіди В.О. при посвідченні шлюбного договору він установив волевиявлення сторін на укладення цього договору, однакове розуміння ними умов договору, його правових наслідків та відсутність заперечень. З огляду на те, що ОСОБА_2 був громадянином Нідерландів був запрошений перекладачДубенко І.О. , яка зробила усний переклад тексту зазначеного вище договору з української мови на англійську.

Такі пояснення нотаріуса підтверджуються шлюбним договором, у вступній частині якого сторони зазначили, що цей договір укладений з метою врегулювання їх майнових відносин як подружжя і вони обізнані із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, повністю усвідомлюють значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає їх внутрішній волі як учасників цього правочину, розуміють його природу та свої права і обов`язки за договором.

Це ж стосується посилань позивача на відсутність у нього вільного волевиявлення на укладення оспорюваних положень договору, оскільки відповідачка погодилась народити спільну дитину за умови укладення шлюбного контракту, згідно якого все придбане ними майно буде належати їй, які не знайшли свого підтвердження. Відповідачка проти таких доводів заперечує, а позивач на їх підтвердження жодного доказу не надав.

Доводи позивача про те, що переклад шлюбного договору був здійснений на англійську мову, яка не є його рідною мовою і якою він володіє на побутовому рівні, тому до його відома перекладачем не було чітко, ясно і дохідливо доведено положення цього договору про режим майна, що буде набуте одним із подружжя після його укладення, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року, зокрема п.10 Глави 9 «Порядок викладення текстів та підписання посвідчуваних правочинів, заяв та інших документів» Розділу І «Загальні положення» якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, якою вона володіє.

Зі шлюбного договору вбачається, що переклад договору був здійснений на англійську мову, що стверджується засвідчувальним написом нотаріуса, і проти чого ОСОБА_2 не заперечував, при цьому він не звертав увагу нотаріуса чи перекладача на те, що він не розуміє якихось положень шлюбного договору та підписав його без застережень. Доказів недостовірності перекладу не встановлено, при цьому позивач не був обмежений у виборі перекладача, або відмови у підписанні договору, якщо переклад не був зрозумілим.

Посилання позивача на відсутність підпису перекладача Дубенко І.О. у шлюбному

- 10 -

договорі, що унеможливлювало вчинення нотаріусом посвідчувального напису і відповідно посвідчення шлюбного договору, спростовуються наявною у справі копією цього договору, в якому на сторінці 3 вказано «Усний переклад тексту цього документа з української мови на англійську мову зроблено мною особисто, перекладачем (диплом НОМЕР_1 , від 30 червня 2011 року) Дубенко Іриною Олександрівною », а у графі «підпис» міститься підпис ОСОБА_7 , а також посвідчувальним написом нотаріуса про засвідчення підпису перекладача, встановлення її особи та перевірку її дієздатності і кваліфікації.

У наданих суду письмових поясненнях приватний нотаріус пояснив, що вказані у шлюбному договорі два реєстрових номери№ 1698 і № 1699, пов`язані із реєстрацією двох нотаріальних дій - посвідчувального напису щодо перекладу та посвідчення договору. Окрім підпису у тексті шлюбного договору перекладач Дубенко І.О. поставила свій підпис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Посилання позивача на те, що на момент укладення договору позивачу було 66 років, як на момент укладання шлюбного договору, так і на даний час він іншого житла не має, а тому підписуючи договір, він поставлений у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що суперечить приписам ч.4 ст.93 СК України, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов'язками кожного із подружжя.

Надзвичайно невигідне матеріальне становище має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України, а надані стороню докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права та норми ст.97 СК України, яка надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Укладени між сторонами шлюбним договором врегульовано майнові відносини між сторонами, вони містять стандартні умови, при цьому договір, в тому числі підпункти «в» і «ж», не містять умов, які б поставили позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Фактично позивач обгрунтовує свої вимоги тим, що спірна квартира придбана за його кошти, однак він не має права на її частину, проте таке не свідчить про невигідність матеріального становища позивача внаслідок укладення договору.

При цьому колегія суддів враховує, що спірна квартира придбана більш як через три роки після укладання шлюбного договору і позивач не був позбавлений права набути нерухоме майно на своє ім`я, як і не був позбавлений жодного майна внаслідок укладення шлюбного договору.

До подібних за змістом правових висновків дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 626/2014/17-ц, де залишаючи без змін судові рішення, якими відмовлено у задоволенні позову про визнання шлюбних договорів недійсними, КЦС вказав, що твердження позивача про те, що він змушений був здійснити укладання шлюбних договорів на вкрай невигідних умовах задля можливої вагітності відповідачки та подальшого матеріального забезпечення її та народженої дитини не підтверджується матеріалами справи.

Схожа правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі 756/7489/15-ц, в якій залишаючи без змін судові рішення, якими відмовлено у задоволенні позову про визнання шлюбного договору недійсним, КЦС вказав, що не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо його перебування в надзвичайно невигідному матеріальному становищі, позивач не зазначив, в чому саме полягають надзвичайно невигідні для нього умови шлюбного договору, та не

- 11 -

довів, яким чином зазначений договір порушує його права, а тому суди попередніх інстанцій в цій частині дійшли висновку про недоведеність цієї обставини наявними у справі доказами.

Доводи позивача про наявність підстав для визнання недійсними оспорюваних ним положень шлюбного договору як укладеного ним внаслідок обману з боку ОСОБА_1 , яка приховала факт, що дитина не від нього необгрунтовані.

Тлумачення ст.230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз.2 ч.1 ст.229 ЦК України).

Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.

Встановлення у недобросовісної сторони наявності умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14, де вказано, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року по справі № 755/3903/17 та у постанові від 10 квітня 2020 року у справі № 2-259/07.

Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що укладений між сторонами шлюбний договір не містить жодних умов, положень чи застережень про пов`язаність його укладання із народженням відповідачкою спільної дитини.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що згідно ч.1 ст.229 ЦК України помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Це ж стосується аргументів позивача про те, що, укладаючи шлюбний договір, відповідачка діяла недобросовісно, всупереч положенням ст.13 ЦК України, які не знайшли свого підтвердження. При цьому апеляційний суд враховує, щошлюбний договір є різвидом цивільного договору, тому на відносини з приводу його укладення також розповсюджуються положення ст.13 ЦК України щодо добросовісності поведінки учасників відносин, заборони

- 12 -

зловживання правом, вимоги дотримання моральних засад суспільства.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

З огляду на задоволення апеляційної скарги відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на позивача витрати відповідачки по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 26 травня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович про визнання частково недійсним шлюбного договору та розподіл майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 14760 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: