Справа № 473/1652/14-ц
УХВАЛА

іменем України

"25" січня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Ціліциної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

ВСТАНОВИВ:

04 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Вознесенського МРВ ДВС в якій вказував, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 06 травня 2014 року з нього на користь ПАТ «Акцент-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 06 жовтня 2008 року б/н в загальному розмірі 22 544,88 грн. та 243,60 грн. судового збору.

На підставі рішення 28 травня 2014 року стягувачу було видано два виконавчі листи, які були пред`явлені до примусового виконання до відділу ДВС Вознесенського МРУЮ (правонаступником якого є Вознесенський МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса)).

В межах виконавчого провадження №44227670 з виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду від 06 травня 2014 року постановами державного виконавця відділу ДВС Вознесенського МРУЮ від 08 серпня 2014 року на все майно боржника накладено арешт.

30 грудня 2014 року вказане виконавче провадження було закінчене на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, при закінченні виконавчого провадження, державний виконавець не вчинив передбачені законом дії щодо припинення чинності арешту.

17 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вознесенського МРВ ДВС із заявою про зняття арешту з майна, проте листом від 18 грудня 2020 року у вчиненні вказаної дії йому було відмовлено.

Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати незаконною бездіяльність посадових осіб Вознесенського МРВ ДВС в частині не зняття арешту з майна боржника та зобов`язати останніх зняти вказаний арешт.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник Вознесенського МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив.

Представник стягувача АТ «Акцент-Банк (як правонаступника ПАТ «Акцент-Банк») в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі заявника ОСОБА_1 , а також представників стягувача та державної виконавчої служби, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Зокрема, судом встановлено, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду від 06 травня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акцент-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 06 жовтня 2008 року б/н в загальному розмірі 22 544,88 грн. та 243,60 грн. судового збору.

На підставі рішення 28 травня 2014 року стягувачу було видано два виконавчі листи, які були пред`явлені до примусового виконання до відділу ДВС Вознесенського МРУЮ (правонаступником якого є Вознесенський МРВ ДВС ПМРУ МЮ (м. Одеса)).

В межах виконавчого провадження №44227670 з виконання рішення Вознесенського міськрайонного суду від 06 травня 2014 року постановами державного виконавця відділу ДВС Вознесенського МРУЮ від 08 серпня 2014 року на все майно боржника накладено арешт.

Згідно повідомлення виконувача обов`язків начальника Вознесенського МРВ ДВС від 18 грудня 2020 року (а.с. 44) 30 грудня 2014 року виконавче провадження №44227670 було закінчене на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

При поверненні виконавчого документа державний виконавець не вчинив дій щодо припинення чинності арештів, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 46-64).

Згідно ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав або свобод.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (ст. 449 ЦПК України).

Суд вважає необхідним поновити заявнику строк на звернення зі скаргою, оскільки визнає причини його пропуску поважними ( ОСОБА_1 , дізнавшись про порушення своїх прав лише у грудні 2020 року, після отримання інформації про не зняття арешту намагався вирішити питання щодо зняття арешту безпосередньо через відділ державної виконавчої служби, проте це не дало йому бажаного результату).

Аналізуючи доводи скарги, суд виходить з наступного.

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на час виконання рішення) державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 52, ч.ч. 1-4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на час накладення арешту) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна.

Згідно п. 2 ч. 1, ч.ч. 4, 5 ст. 47, ч.ч. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (в редакції, чинній на час закінчення виконавчого провадження) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналогічні положення містяться й в п. 2 ч. 1 ст. 37, ч.ч. 1, 2 ст. 40 чинного на час звернення заявника до Вознесенського МРВ ДВС із заявою про зняття арешту Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року (зі змінами).

Таким чином, повернення виконавчого документа стягувачу на відміну від повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, не було підставою для зняття арешту з майна боржника як на час закінчення виконавчого провадження, так і на час звернення ОСОБА_1 до Вознесенського МРВ ДВС із заявою від 17 грудня 2020 року.

Тому, твердження заявника про незаконність бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби щодо не зняття арешту з його майна є хибними.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За встановлених обставин, скарга ОСОБА_1 є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 258-260, 449-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: О.В. Вуїв