ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9591/21 Справа № 175/3625/19 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики, укладеного у вигляді розписки, недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики, укладеного у вигляді розписки, недійсним, мотивуючи його тим, що 04 квітня 2018 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики у вигляді боргової розписки на загальну суму 12 000 доларів США, насправді грошових коштів за вказаною розпискою він не отримував, оскільки він тривалий час працював у відповідача водієм та 27 квітня 2018 року з його вини сталася ДТП, у якій було пошкоджено належний на праві власності відповідачу автомобіль.

Вказував, що своєї вини він не заперечував та мав намір відремонтувати автомобіль, у зв`язку з чим він звернувся до СТО та відремонтував авто на 85% та сплатив відповідачу за пошкодження кабіни 26 000 грн., ще 200 доларів США сплатив за транспортування пошкодженого авто та виклик авто-експерта.

Зазначав, що відповідач обіцяв йому після ремонту віддати авто у користування та щоб змусити його повністю розрахуватись за пошкоджене авто поставив умову про написання розписки про нібито отримання у борг 12 000 доларів США.

Посилаючись на те, що насправді жодних грошових коштів за розпискою він не отримував, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати договір позики (у вигляді розписки), укладений 04 квітня 2018 року між ним та ОСОБА_1 , недійсним.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року позов задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Наголошував на тому, що він надав позивачу у борг грошові кошти, що підтверджується власноручно написаною позивачем розпискою. ДТП не має жодного відношення до укладання спірної розписки. Вказував, що усі обставини, викладені у позові, не відповідають дійсності. Звертав увагу на те, що він звертався до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за вказаною розпискою та рішенням суду, яке набрало законної сили, його позов було задоволено.

12 листопада 2021 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наполягав на тому, що 04 квітня 2018 року він не міг написати розписку так як працював у цей день за межами м.Дніпро. Розписка була написана ним 04 травня 2018 року, саме як гарантія ремонту пошкодженого автомобіля.

22 листопада 2021 року від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Пашніної А.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з її зайнятістю в судовому засіданні в Господарському суді Вінницької області.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Відповідно до ст.ст.13,43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим відмовити у задоволенні клопотанні про відкладення розгляду справи та розглянути справу за відсутності належним чином сповіщеного позивача (а.с.221).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 04 квітня 2018 року був укладений спірний договір позики у вигляді боргової розписки на загальну суму 12 000,00 доларів США з обов`язком повернути борг до 04 травня 2018 року

Як встановлено у судовому засіданні, вказана розписка була складена на ім`я відповідача у зв`язку з тим, що позивач тривалий час офіційно працював у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в якості водія на належному відповідачу автомобілі марки «Volvo». 27 квітня 2018 року дане авто, під керуванням ОСОБА_2 , стало учасником дорожньо-транспортної пригоди, в результаті чого транспортний засіб зазнав ушкоджень, ніхто з людей не постраждав.

Згідно постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року, позивача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.124, ч.1 ст.130 КУпАП, проте адміністративне провадження було закрито у зв`язку зі спливом строків для накладення адміністративного стягнення.

У свою чергу провини в наїзді на паркан приватного будинку позивач ОСОБА_2 не заперечував, повністю сплативши кошти потерпілій власниці за пошкодження її особистого майна, для визначення вартості відшкодування збитків власнику авто, тобто ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернувся до спеціалістів на СТО, де йому повідомили, що відновлювальна вартість пошкоджень складає суму приблизно в 56 000 - 60 000 грн. та вказане авто «Volvo» позивач відремонтував своїми силами (відновивши приблизно 85% наявних пошкоджень), ще сплатив відповідачу за заміну пошкодженої кабіни 26 000 грн., про що в матеріалах справи наявна копія відповідного товарного чеку.

Разом з тим, у судовому засіданні позивачем зазначено про те, що для гарантій щодо можливості його повного розрахунку перед відповідачем за пошкоджене авто, останній поставив умову, щоб позивач написав на його ім`я розписку про нібито отримання ним від відповідача боргу в розмірі 12 000 доларів США у строк до 04 травня 2018 року та ОСОБА_2 написав відповідну розписку фактично саме 04 травня 2018 року, але під натиском та погрозами ОСОБА_1 , як власника пошкодженого транспортного засобу, змушений був поставити дату складання розписки задніми числами, тобто до події ДТП, а саме 04 квітня 2018 року.

На підтвердження того, що 04 квітня 2021 року позивачем не могла бути укладена спірна розписка свідчать ті обставини, що останній у вказану дату працював і здійснював перевезення товару на автомобілі марки «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_1 та знаходився за межами м.Дніпра.

На підставі вищезазначених документів суд дійшов беззаперечного висновку, що позивач ОСОБА_2 04 квітня 2018 року не перебував у м.Дніпро, що у свою чергу доводить невірність реквізитів спірного документу розписки, а саме «04 квітня 2018 року» та місце складення «м.Дніпро».

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з`ясовуючи юридичну природу спірної розписки, виходив з того, що вказана розписка не містить даних про отримання позивачем в борг від відповідача грошових коштів та не містить даних про укладення та умови договору позики, а також дата укладення такої розписки не є безспірною, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини справи, які викликають сумніви щодо реального часу складання її сторонами та самої мети такої розписки, тому такий документ не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Суд вважав доведеним факт написання розписки саме не в дату яка в ній зазначена. Крім того, наявність між сторонами деліктних та фактично трудових правовідносин, дає суду підстави вважати, що текст розписки було складено після дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась за участю позивача водія ОСОБА_2 на автомобілі марки «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , тобто після 27 квітня 2018 року, а з урахуванням фактично трудових відносин між сторонами, дає суду підстави вважати, що зазначений текст спірної розписки був складений ОСОБА_2 під впливом вимушених обставин, що були встановлені судом.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16.

За положеннями цивільного законодавства, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору,але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16З (провадження №14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач у справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Позивач вказував, що грошові кошти за розпискою не отримував, його волевиявлення не було вільним, він написав розписку під тиском відповідача. Вказана розписка не була спрямована на настання правових наслідків обумовлених нею.

Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана

відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі №757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі №910/18436/16.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не доведено ні факту написання ним розписки під примусом, ні факту написання фіктивної розписки у зв`язку з відсутністю реального настання правових наслідків обумовлених нею.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц (провадження №61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд, крім того, що позивачем недоведені заявлені позовні вимоги, помилково не взяв до уваги той факт, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг за договором позики від 04 квітня 2018 року в розмірі 312 000 грн.

Оскаржуючи рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилався на те, що між сторонами насправді склалися інші правовідносини, ніж ті, які притаманні договору позики, спірні кошти він не отримував, а розписку написав в рахунок пошкодженого ним автомобіля, який належить ОСОБА_1 . Вказував на фізичну неможливість 04 квітня 2018 року написати розписку за договором позики, так як він знаходився у відрядженні в іншому місті. Вказував, що дії ОСОБА_1 є шахрайськими, а розписка була написана ним під впливом обману та погроз.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 07 серпня 2020 року, вказаним доводам було надано правову оцінку та відхилено їх, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 жовтня 2018 року залишено без змін (а.с.50,52-54).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача та приходить до висновку про її задоволення та скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в порядку розподілу судових витрат між сторонами, вважає за необхідне стягнути з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 152,60 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики, укладеного у вигляді розписки, недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 152 грн.60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.