Ухвала

22 січня 2021 року

м. Київ

справа № 759/2921/19

провадження № 61-15540ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Локо» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форум-Інвест», ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_1 , про визнання договору резервування квартири недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Локо» (далі - ТОВ «ФК «Локо») звернулося до суду з вищевказаним позовом, у якому просило визнати недійсним договір № К19/89 резервування квартири, укладений 27 березня 2008 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Форум-Інвест» (далі - ТОВ «Форум-Інвест»), за умовами якого за власником облігацій ( ОСОБА_3 ) резервується квартира АДРЕСА_1 . При цьому зазначало, що Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик» (далі - ПАТ «КБ «Хрещатик») та ТОВ «ФК «Локо» 18 грудня 2017 року уклали договір № 2017/14-Ю про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за кредитним договором від 19 квітня 2011 року № 01-47/1-11, що був укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Проект К» (далі - ТОВ «Проект К»), і договір № 2017/8-Ф-І про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за договором іпотеки від 19 квітня 2011 року № 01-47/1-11/1, що був укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» і ТОВ «Проект К». Відповідно до вказаних договорів ТОВ «ФК «Локо» добросовісно набуло право вимоги на квартиру АДРЕСА_1 , на момент вчинення правочину ТОВ «ФК «Локо» пересвідчилося у тому, що право вимоги за кредитним договором від 19 квітня 2011 року №01-47/1-11 було забезпечено майновим правом на 3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 (у тому числі майновим правом на квартиру АДРЕСА_1 ). В подальшому право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ТОВ «ФК «Локо» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на законних підставах, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 грудня 2017 року, номер запису про право власності № 24093924. На наступний день після реєстрації права власності ТОВ «ФК «Локо» був укладений договір з утримання (управління) будинків і споруд та прибудинкових територій з ОСББ «Добробут» від 22 грудня 2017 року, сплачені борги за комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1 , і розпочата її експлуатація. Однак, у квітні 2018 року позивачу стало відомо про відкриття провадження у цивільній справі № 759/1534/18 за позовом ОСОБА_3 до ПАТ«КБ «Хрещатик», ТОВ «Проект К», ТОВ «ФК «Локо», Державного реєстратора Хмельницького С. Ю. Київського міського нотаріального округу, треті особи: ТОВ «Форум-Інвест», приватний нотаріус КМНО Мельник Р. П. про визнання правочинів недійсними, відновлення становища, яке існувало, і про визнання права власності на спірну квартиру. У вказаному позові ОСОБА_3 посилалася на те, що 27 березня 2008 року між нею та ТОВ «Форум-Інвест» був укладений договір № К19/89 резервування квартири, за умовами якого за нею, як власником облігацій резервується квартира АДРЕСА_1 , а тому вона є власником зазначеної квартири.

ТОВ «ФК «Локо» просило суд визнати вказаний договір № К19/89 резервування квартири від 27 березня 2008 року недійсним, оскільки, він порушує публічний порядок, так як на дату його підписання, квартира АДРЕСА_1 була передана в іпотеку ПАТ «КБ «Хрещатик», що підтверджується витягом про реєстрацію у державному реєстрі іпотек від 27 грудня 2007 року № 16339326, листом-згодою ПАТ КБ «Хрещатик» від 30 червня 2011 року № 47/1-203-п та дублікатом іпотечного договору від 24 грудня 2007 року № 91-47/1-07/1, засвідчені копії яких ТОВ «ФК «Локо» отримало від Приватного нотаріуса Мельника Р. П. і від ПАТ «КБ «Хрещатик» у квітні-травні 2018 року. З вищевказаних документів стало відомо, що станом на 27 березня 2008 року майнові права на квартиру АДРЕСА_1 були обтяжені на підставі Іпотечного договору. Згідно з вказаним витягом іпотека забезпечувала виконання зобов`язань ТОВ «Форум-Інвест» перед КБ «Хрещатик» за кредитним договором від 27 грудня 2007 року № 91/47/1-07. Майнові права на квартиру АДРЕСА_1 були обтяжені іпотекою безперервно з 27 грудня 2007 року по 30 червня 2011 року.

Проте, під час обтяження іпотекою, ТОВ «Форум-Інвест» уклав договір, за умовами якого була передбачена передача квартири АДРЕСА_1 у власність відповідачу ОСОБА_3 . У подальшому, згідно з договором резервування квартири та додаткової угоди від 26 березня 2009 року № 1 до нього, під час обтяження майнових прав на зазначену квартиру іпотекою, відповідач ТОВ «Форум-Інвест» передало майнові права на неї відповідачу ОСОБА_3 .

Крім того, позивач зазначав, що договір підписаний неуповноваженою особою і тому є недійсним у відповідності до частин другої - третьої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зазначивши при цьому, що згідно пункту 6.9.14 статуту ТОВ «Форум-Інвест» до компетенції загальних зборів учасників товариства належить приймати рішення щодо укладання договорів, контрактів, угод та інших правочинів понад 500 000,00 грн. Проте договір від 27 березня 2008 року від імені ТОВ «Форум-Інвест» було підписано неуповноваженою особою заступником директора ОСОБА_4., який не був директором (керівником) ТОВ «Форум-Інвест» і не мав повноважень на підписання оспорюваного договору, без відповідного рішення загальних зборів учасників ТОВ «Форум-Інвест».

Також зазначило, що порядок погашення облігацій передачею майнових прав на спірну квартиру згідно з умовами договору (із змінами і доповненнями до нього) суперечив чинному законодавству та інформації про випуск облігацій ТОВ «Форум-Інвест», що була опублікована 18 жовтня 2006 року в офіційному виданні ДКЦПФР «Вісник «Цінні папери» № 239-240(1751). Так згідно з розділом 1 «Положення про порядок здійснення емісії облігацій підприємств та їх обігу», затвердженого Рішенням Держаної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17 липня 2003 року № 322 під погашенням облігацій розумілася сукупність дій емітента щодо припинення обігу облігацій, виплати номінальної вартості облігації або надання товарів (послуг) у строки, передбачені умовами розміщення облігацій, та анулювання облігацій відповідно до умов випуску. Про будь-яку передачу майнових прав взагалі не йшлося, а неспроможність емітента облігацій виплатити власникам облігацій відсотків за облігаціями та/або провести погашення облігацій визначалася як дефолт. Крім того, згідно пунктом 5 статті 7 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» погашення облігацій може здійснюватися грошима або майном відповідно до умов розміщення облігацій. Зазначений порядок погашення пакету облігацій шляхом передачі Власнику облігацій майнових прав на спірну квартиру (більше ніж за два роки до здачі будинку по АДРЕСА_1 в експлуатацію) був незаконним та порушував пункт 5 статті 7 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», абзац 8 пункту 1 розділу І Положення про порядок здійснення емісії облігацій підприємств та їх обігу», затвердженого рішенням Держаної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 17 липня 2003 року № 322, а також саму Інформацію (про випуск облігацій ТОВ «Форум-Інвест»).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Локо» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ТОВ «ФК «Локо», суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний правочин підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладенні, сторони під час його укладення мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, даний договір вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків. Належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 не мав законних підстав укладати оспорюваний договір, матеріали справи не містять. Як і не надано доказів про те, що договір резервування порушує публічний порядок, а подальше виконання чи невиконання відповідачами Договору резервування не має юридичного значення при вирішенні питання про дійсність цього Договору, адже підставою для недійсності правочину є порушення сторонами вимог закону саме в момент його вчинення.

Додатковим рішенням цього ж суду від 10 березня 2020 року, заяву представника ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення суду в даній справі задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Локо» на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати, пов`язані з розглядом справи на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 131 563,97 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2019 року апеляційні скарги ТОВ «ФК «Локо», ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким позов ТОВ «ФК «Локо» залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Локо» на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року залишено без задоволення.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що ТОВ «ФК «Локо» не є стороною договору резервування квартири від 27 березня 2008 року № К19/89, укладеного між ТОВ «Форум-Інвест» і ОСОБА_3 , жодних законних прав чи свобод у разі визнання правочину недійсним в нього не виникне, тому ТОВ «ФК «Локо» не має права вимагати визнання недійсності (нікчемності) цього правочину в контексті того, що він є заінтересованою особою, як це передбачено пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». При цьому судом апеляційної інстанції відхилено доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на увагу стосовно недійсності (нікчемності) правочину, оскільки в дану справу він вступив у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 04 листопада 2020 року подав із застосуванням засобів поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у вищевказаній справі із пропуском строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року касаційну скаргу залишено без руху, з наданням строку для усунення недоліків до 23 грудня 2020 року, але не більше десяти днів з дня отримання цієї ухвали. Зокрема запропоновано заявнику надати докази на підтвердження дати отримання копії оскаржуваного рішення.

У грудні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про усунення недоліків в додатках до якої заявник зазначив, зокрема, копію відповіді Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року № 0606/3547/2020, яка фактично відсутня серед доданих до заяви матеріалів, про що складено акт від 28 грудня 2020 року № 1528.

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2020 року продовжено заявнику строк для усунення недоліків до 29 січня 2021 року, а саме надання доказів на підтвердження дати отримання копії повного тексту постанови апеляційного суду.

У визначений в ухвалі строк заявником подано до Верховного Суду засобами поштового зв`язку матеріали на усунення недоліків, а саме копію відповіді апеляційного суду на адвокатський запит, з якої убачається, що представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 отримав копію постанови апеляційного суду 06 жовтня 2020 року в приміщенні апеляційного суду.

Згідно з положеннями статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та надані заявником докази, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки встановлені обставини свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є згідно із статтею 390 ЦПК України підставою для його поновлення.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без врахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 501/1703/16-ц та постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання можливості третьої особи без самостійних вимог оскаржувати в апеляційному порядку судове рішення про визнання недійсним правочину (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

За змістом частини сьомої статті 394 ЦПК України та відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі, в якій вирішує питання про витребування матеріалів справи.

Оскільки недоліки касаційної скарги усунуто, за формою та змістом касаційна скарга відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, отже наявні підстави для відкриття касаційного провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, та витребування матеріалів указаної вище справи.

Керуючись статтями 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року.

Відкрити касаційне провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Локо» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форум-Інвест», ОСОБА_3 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Хрещатик», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_1 , про визнання договору резервування квартири недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик