КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2020 року про відмову в задоволенні скарги на дії державного виконавця, постановлену суддею Миколаєць І.Ю. у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , який здійснює представництво інтересів стягувача ОСОБА_2 , на постанову старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Огібеніна Леоніда Ігоровича про визнання неправомірними дій щодо повернення виконавчих листів без прийняття до виконання,

У С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2020 року представник стягувача ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, в якій, з урахуванням заяви про часткове відкликання скарги, просив визнати неправомірним повідомлення державного виконавця Огібеніна Л.І. від 28.01.2020 року про повернення виконавчих листів стягувачу без прийняття до виконання, зокрема виконавчого листа № 761/20013/18, що виданий 28.12.2019 року Київським апеляційним судом щодо стягнення з ОСОБА_3 судового збору у розмірі 1057,20 грн., та виконавчого листа № 761/20013/18, що виданий 28.12.2019 року Київським апеляційним судом щодо стягнення з ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн., мотивуючи тим, що 29.12.2019 року стягувач звернувся до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва із заявою, в якій просив прийняти на примусове виконання та порушити виконавче провадження з примусового виконання двох виконавчих документів. Повернувши стягувачу виконавчі листи без виконання на підставі п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець діяв із порушенням закону та поза межами наданих йому законом повноважень. Вказує, що подальше відкриття виконавчих проваджень на підставі вказаних вище виконавчих листів іншим державним виконавцем Ковтуном В.В. не свідчить про правомірність дій виконавця Огібеніна Л.І. щодо відмови у відкритті проваджень за раніше поданою заявою.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2020 року в задоволенні скарги відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, 25.06.2021 року представник скаржника подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати повністю та прийняти нову ухвалу, якою вимоги скарги задовольнити, стягнути на користь скаржника судові витрати у справі, мотивуючи тим, що судове рішення незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, причину неявки суду не повідомили.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що доводи , викладені в ній, є безпідставні, оскільки вони не ґрунтуються на законі, порушень прав чи законних інтересів скаржника, які б підлягали судовому захисту, під час судового розгляду не встановлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 477 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч.1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглядав справу.

Відповідно до 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 ст.451 ЦПКУкраїни за результатами розгляду справи суд може визнати оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими статтею 450 ЦПК, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є чинний Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно із частиною першою статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що старшим державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Огібеніним Л.І. було прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу ОСОБА_2 без прийняття його до виконання, зокрема: виконавчого листа № 761/20013/18, що виданий 28.12.2019 року Київським апеляційним судом щодо стягнення з ОСОБА_3 судового збору у розмірі 1057,20 грн. та виконавчого листа № 761/20013/18, що виданий 28.12.2019 року Київським апеляційним судом щодо стягнення з ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн. Підставою повернення виконавчих листів вказано відсутність двох заяв стягувача про відкриття виконавчих проваджень за двома виконавчими листами, що не відповідає вимогам пункту 6 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" - виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону (а.с.71 т.5).

Також, за повідомленням самого скаржника, за його повторним зверненням, іншим державним виконавцем цього ж відділу державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження, яке триває на даний час.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що державний виконавець діяв у межах чинного законодавства.

Як вбачається із пункту 3 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішення суду.

Сам скаржник вказує, що ним подана одна заява про виконання двох виконавчих листів одночасно, що не відповідало Інструкції з організації примусового виконання рішень, на підставі чого листи були повернуті.

Посилання представника скаржника на те, що виконавець повинен був повернути лише один лист, а інший прийняти до виконання, так як одна заява була подана, не може бути прийняте до уваги, оскільки в заяві зазначено два виконавчі листи, державний виконавець не вправі самостійно вирішувати питання , який лист приймати до виконання, а який повертати, це виключне право стягувача звертати рішення суду до виконання і в якій частині.

За результатами розгляду скарги та у випадку обґрунтованості скарги, суд не тільки визнає оскаржувані дії неправомірними, а і в обов`язковому порядку одночасно зобов`язує державного виконавця усунути порушення, тобто поновити порушене право заявника. Оскільки в даному випадку відсутнє порушене право, яке потребує поновлення, відпадає і необхідність встановлення такого порушення.

Крім того, судом встановлено, що на час розгляду скарги виконавчі листи були звернуті до виконання, таким чином право на обов`язковість виконання судового рішення було забезпечено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні скарги, ухвала суду є законною, обґрунтованою та не може бути скасована з підстав, вказаних в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді