Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 148/966/19

провадження № 61-9094св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Кирнасівська селищна рада Тульчинського району Вінницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 березня 2020 року у складі судді Ковганич С. В. та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 травня 2020 року у складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Томин О. О., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про встановлення нікчемності заповіту.

Позовну заяву мотивувала тим, що вона є донькою ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно. У встановлений законом строк вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Згодом позивач дізналася, що і її рідний брат - ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом і претендує на отримання права власності на земельну ділянку площею 2,45 га, яка належала батькові на підставі державного акта на право приватної власності на землю ВН №003866.

Заповіт ОСОБА_3 складено 05 березня 2014 року та посвідчено секретарем Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області Процишиною Т. В., яку згідно з розпорядженням № 2 Кирнасівського селищного голови від 12 листопада 2010 року призначено відповідальною особою за ведення нотаріальних дій селищної ради.

Позивач вважала, що Процишина Т. В. не мала встановлених законом повноважень для посвідчення заповіту, оскільки повноваження на вчинення нотаріальних дій посадовій особі надаються виключно виконавчим комітетом, а не одноособово розпорядженням голови відповідної ради, отже заповіт складений з порушенням Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (чинної на час призначення Процишиної Т. В. відповідальною за ведення нотаріальних дій) та Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (чинної як на час посвідчення заповіту, так і на час звернення з позовною заявою).

Пославшись на викладене, на підставі положень статті 1257 ЦК України, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд встановити, що заповіт від 05 березня 2014 року, складений від імені ОСОБА_3 та посвідчений секретарем Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області Процишеною Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 24, є нікчемним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням від 02 березня 2020 року Тульчинський районний суд Вінницької області у позові відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що виключно Виконавчий комітет Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів, однак розпорядження селищного голови, яким секретаря селищної ради призначено відповідальною особою за вчинення нотаріальних дій селищної ради ніким не оскаржено та не скасовано, а тому відсутність відповідного рішення виконавчого комітету про покладення обов`язків на вчинення нотаріальних дій на посадову особу виконавчого комітету сільської ради в даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин, не є підставою для встановлення заповіту нікчемним, оскільки оспорюваний заповіт посвідчено секретарем Кирнасівської селищної ради, яка була уповноважена на здійснення нотаріальних дій селищної ради розпорядженням Кирнасівського селищного голови, яке ніким не оспорено та не визнано протиправним.

В матеріалах справи відсутні докази, що станом на момент посвідчення заповіту повноваження на вчинення нотаріальних дій на території Кирнасівської селищної ради, окрім секретаря Кирнасівської селищної ради Процишиної Т. В., яка також виконувала повноваження секретаря Виконавчого комітету Кирнасівської селищної ради були надані будь-якій іншій особі, а тому у суду відсутні підстави вважати, що секретар Кирнасівської селищної ради Процишина Т. В. не була уповноважена вчиняти нотаріальні дії відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат» та статті 1251 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою від 19 травня 2020 року Вінницький апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Кугутюком О. В., залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою від 05 серпня 2020 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

У серпні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою від 26 жовтня 2021 року Верховний Суд справу призначив до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає застосування норм права щодо встановлення нікчемності заповіту без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 607/15112/17-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що нотаріальні дії вчиняють особи, на яких за рішенням відповідного органу самоврядування покладено вчинення цих дій, а враховуючи Закон України «Про місцеве самоврядування», виключно виконавчий комітет селищної ради мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема посвідчення заповітів;

не заважаючи на те, що станом на березень 2014 року у Кирнасівській селищній раді був утворений виконавчий комітет, секретаря селищної ради наділено повноваженнями здійснювати нотаріальні дії розпорядження селищного голови, а отже секретар не мала повноважень на посвідчення заповіту;

враховуючи вимоги частини першої статті 1257 ЦК України, заповіт є нікчемним, а тому суди безпідставно відмовили у позові.

У вересні 2020 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_2 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 07 лютого 1969 року батьком ОСОБА_1 є ОСОБА_3 (а. с. 13).

ОСОБА_1 05 травня 1985 року уклала шлюб з ОСОБА_6 і змінила своє прізвище на « ОСОБА_1 » (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 05 травня 1985 року, а. с. 14).

Рішенням № 5 1-ої сесії 6-го скликання Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 12 грудня 2010 року вирішено обрати секретарем Кирнасівської селищної ради - Процишину Т. В. на строк повноважень ради 6-го скликання (а. с. 7).

Рішенням № 7 1-ї сесії 6-го скликання Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 12 грудня 2010 року вирішено доручити секретарю Кирнасівської селищної ради здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету селищної ради на строк повноважень ради 6-го скликання (а. с. 8).

Відповідно до витягу із книги розпоряджень селищного голови з основної діяльності та з особового складу розпорядженням Кирнасівського селищного голови № 2 від 12 грудня 2010 року «Про призначення відповідальної особи за ведення нотаріальних дій» секретаря селищної ради Процишину Т. В. призначено відповідальною особою за вчинення нотаріальних дій селищної ради (а. с. 10).

ОСОБА_3 на випадок своєї смерті 05 березня 2014 року склав заповіт, посвідчений секретарем Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області Процишиною Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 24, про те, що належний йому державний акт на право приватної власності на землю серії ВН № 003866, земельна ділянка площею 2,45 га в межах з планом розташована на території Кирнасівської селищної ради Тульчинсього району Вінницької області, він заповідає своєму синові - ОСОБА_2 . Текст заповіту прочитано ОСОБА_3 особисто вголос, зміст та умови відповідали дійсним його намірам (а. с. 12).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 06 березня 2017 року, а. с. 11).

З копії спадкової справи № 265/2017 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 видно, що 13 квітня 2017 року ОСОБА_2 , а 16 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулися до Тульчинської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті їх батька (а. с. 58-66).

У інформаційній довідці зі спадкового реєстру від 13 квітня 2017 року № 47427540 зазначено, що заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 05 березня 2014 року та зареєстрований в реєстрі за № 24, є чинним (а. с. 60).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо встановлення нікчемності заповіту у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 607/15112/17-ц.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 400 ЦПК України передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Щодо повноважень секретаря селищної ради на вчинення нотаріальних дій та врахування судом апеляційної інстанції висновківщодо встановлення нікчемності заповіту у подібних правовідносинах

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що відсутність відповідного рішення виконавчого комітету про покладення обов`язків на вчинення нотаріальних дій на посадову особу виконавчого комітету сільської ради в даному випадку, з урахуванням встановлених судом обставин, не є підставою для встановлення заповіту нікчемним, оскільки оспорюваний заповіт посвідчено секретарем Кирнасівської селищної ради, яка була уповноважена на здійснення нотаріальних дій селищної ради розпорядженням Кирнасівського селищного голови, яке ніким не оспорено та не визнано протиправним. Відсутні докази, що станом на момент посвідчення заповіту повноваження на вчинення нотаріальних дій на території Кирнасівської селищної ради, окрім секретаря Кирнасівської селищної ради Процишиної Т. В., яка також виконувала повноваження секретаря Виконавчого комітету Кирнасівської селищної ради були надані будь-якій іншій особі, а тому у суду відсутні підстави вважати, що секретар Кирнасівської селищної ради Процишина Т. В. не була уповноважена вчиняти нотаріальні дії відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат» та статті 1251 ЦК України.

Так, положеннями статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За змістом статті 1247 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час посвідчення заповіту), у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють у тому числі таку нотаріальну дію, як посвідчення заповітів (крім секретних).

Пунктом 2 частини другої розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (у редакції, чинній на час видачі розпорядження голови селищної ради), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Згідно з пунктом 1.2 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (у редакції, чинній на час посвідчення заповіту) нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Підпунктом 5 пункту б частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.

Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень (частина перша статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частиною шостою статті 59 цього Закону встановлено, що виконавчий комітет сільської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

У постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 607/15112/17-ц за позовом особи до Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області, про встановлення нікчемності правочину, на яку посилалася заявник, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що виключно виконавчий комітет Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області мав повноваження покласти на посадову особу цього органу місцевого самоврядування функції щодо вчинення нотаріальних дій, зокрема, посвідчення заповітів. Отже, всупереч зазначеним вимогам законів, про наділення секретаря Сокільчанської сільської ради Попільнянського району Житомирської області повноваженнями здійснювати нотаріальні дії сільським головою було винесено розпорядження, хоча, як встановлено судами, станом на листопад 2014 року (дата посвідчення спірного заповіту), у Сокільчанській сільській раді був створений виконавчий комітет ради, згідно з рішенням першої сесії 6 скликання від 10 листопада 2010 року.

Суди попередніх інстанцій у справі, що переглядається, встановивши, що відповідне рішення виконавчого комітету про покладення обов`язків на вчинення нотаріальних дій на посадову особу виконавчого комітету селищної ради відсутнє, а оспорюваний заповіт посвідчено секретарем Кирнасівської селищної ради, яка була уповноважена на здійснення нотаріальних дій селищної ради розпорядженням Кирнасівського селищного голови, дійшли помилкового висновку про те, що секретар Кирнасівської селищної ради Процишина Т. В. була уповноважена вчиняти нотаріальні дії відповідно до статті 37 Закону України «Про нотаріат» та статті 1251 ЦК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 607/15112/17-ц щодо повноважень секретаря селищної ради, яка була уповноважена на здійснення нотаріальних дій селищної ради розпорядженням селищного голови, а не виконавчим комітетом селищної ради.

Щодо належного способу захисту

Заповіт, як остання воля особи, стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.

Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.

Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19 (провадження № 61-6254св21), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 498/606/17 (провадження № 61-545св20), у справі за позовом про встановлення нікчемності правочину, суд дійшов висновку про те, що позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим обрав неналежний спосіб захисту, а отже позов з цих підстав задоволенню не підлягає.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Тому Велика Палата Верховного Суду не погодилася з висновками, викладеними в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині.

Таким чином, у справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанції не звернули увагу на те, що заявивши вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 слід було відмовити саме з цих підстав.

При цьому, колегія суддів зазначає, що належним способом захисту прав ОСОБА_1 є визнання права власності в порядку спадкування.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 400 ЦПК України передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , однак з помилкових мотивів, судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Згідно з частиною першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У решті рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 березня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 травня 2020 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

У решті рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 02 березня 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 19 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук