Ухвала

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 635/9416/14-ц

провадження № 61-17828ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на постанову Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № ML-702/243/2007 в розмірі 3 576 467,35 грн.

Позов мотивовано тим, що 08 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-702/243/2007, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 44 000 доларів США, які той зобов`язався повернути до 09 серпня 2027 року. На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором 08 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SRL 702/243/2007, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання обов`язків позичальника за кредитним договором як солідарний боржник. ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору в частині своєчасного погашення заборгованості за кредитом і процентами у зв`язку з чим станом на 22 вересня 2014 року в нього утворилася заборгованість в розмір 3 576 467,35 грн, з яких: 43 449,98 доларів США - заборгованість за кредитом; 14 389,29 доларів США - за процентами за користування кредитом; 2 836 124,69 грн - пеня за прострочення виконання зобов`язань.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 січня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № ML-702/243/2007 у розмірі 1 110 513,99 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом - 740 342,66 грн; сума пені за прострочення виконання зобов`язань - 370 171,33 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконав взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом в розмірі 43 449,98 доларів США та за процентами за користування кредитом - в сумі 14 389,29 доларів США, що еквівалентно 740 342,66 грн, тому позивач вправі вимагати дострокового повернення кредиту. ОСОБА_2 є поручителем ОСОБА_1 ,тому сума заборгованості за кредитом та за процентами за користування кредитом в загальному розмірі 740 342,66 грн має бути солідарно стягнута з відповідачів. Що стосується вимоги про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань в сумі 2 836 124,69 грн, то її розмір необхідно зменшити до 370 171,33 грн, так як визначена позивачем неустойка є неспівмірною із сумою заборгованості та значно перевищує її розмір.

Постановою Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 січня 2015 року скасовано і ухвалено нове судове рішення. Позов залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення місцевого суду і відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що в апеляційній скарзі відповідачі посилалися на те, що вони не були повідомлені про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції. В матеріалах справи наявні повістки про виклик в судові засідання, призначені на 29 грудня 2014 року та 29 січня 2015 року, на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які повернулися до суду першої інстанції не врученими з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Таким чином, суд першої інстанції порушив право відповідачів знати про час і місце судового засідання, що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому є підстави, передбачені пунктом 3 частини третьої статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) для скасування заочного рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення.18 грудня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єрьоменко В. В. було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором в розмірі 341 398,03 грн. Оскільки сума, на яку було вчинено виконавчий напис, майже відповідає сумі заборгованості за тілом кредиту, яку ТОВ «ОТП Фактринг Україна» просить стягнути з відповідачів, то є підстави вважати, що звернувшись до нотаріуса та отримавши виконавчий напис позивач на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом. Таким чином, вимоги позивача щодо нарахування процентів та пені за користування кредитом поза межами строку дії договору (який було змінено банком) є безпідставними. Крім того, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, просили застосувати наслідки спливу позовної давності. Закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов`язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору. Оскільки підписанням 13 серпня 2007 року додаткового договору № ML-702/243/2007/1 до кредитного договору і графіку повернення кредиту та сплати процентів було збільшено розмір щомісячного платежу, банк та позичальник погодили графік платежів, встановивши фіксовану процентну ставку в розмірі 11,99 % замість плаваючої процентної ставки, зазначені дії були вчинені без погодження та відома поручителя, то суд дійшов висновку, що порука ОСОБА_2 за кредитним договором припинилася в силу вимог частини першої статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

14 жовтня 2021 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і направити справу для подальшого розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вказало, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 квітня 2019 року у справі № 922/1714/18.

Касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мотивована тим, що матеріали справи дійсно місять повістки про виклик в судові засідання на 29 грудня 2014 року та на 29 січня 2015 року, які повернулися до місцевого суду не врученими, однак вказані обставини не спростовують факту належного повідомлення відповідачів про судове засідання, призначене на 05 грудня 2014 року, тобто відповідачі знали про розгляд цієї справи в суді, однак свідомо не отримували судових повісток. Суд першої інстанції дотримався вимог щодо направлення судових повісток. Апеляційний суд не дослідив всіх обставин справи і помилково застосував правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14, в якій було встановлено відсутність доказів отримання сторонами процесуальних документів, що й призвело до їх необізнаності про розгляд судової справи. Крім цього, недоведеними є висновки апеляційного суду про зміну строку виконання основного зобов`язання, тому апеляційний суд помилково застосував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 334/3829/17, так як передумовою висновку Верховного Суду про односторонню зміну строку виконання основного зобов`язання з боку кредитора є направлення на адресу боржника вимоги про дострокове виконання зобов`язання. Однак в цій справі така вимога не направлялася відповідачам. Також безпідставним є посилання суду на вчинення виконавчого напису нотаріуса, так як сам факт його вчинення на користь первісного кредитора, не може достовірно свідчити про наявність у нотаріуса всіх необхідних документів згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційним судом встановлено, що в апеляційній скарзі позивачі вказали, що вони не були повідомлені про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції.

У справі наявні судові повістки про виклик в судові засідання, призначені на 29 грудня 2014 року та на 29 січня 2015 року, на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які повернулися до суду першої інстанції не врученими з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Згідно з частиною першою статті 158 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року)розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 74 ЦПК України 2004 року судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.

Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 76 ЦПК України 2004 року судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування. У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою (частина восьма статті 76 ЦПК України 2004 року).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц (провадження № 61-4668св18) зазначено, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Отже, приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи апеляційним судом не дозволяють дійти висновку, що повернення повісток про виклик до суду із вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідачів про час і місце розгляду справи.

Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 березня 2021 року у справі № 296/9824/19 (провадження № 61-13685св20).

Встановивши, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді першої інстанції у 2015 році, врахувавши вищевикладені правові висновки Верховного Суду, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність обов`язкової підстави, передбаченої пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, для скасування заочного рішення місцевого суду та ухвалення нового судового рішення.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, вкладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 квітня 2019 року у справі № 922/1714/18, не заслуговують на увагу, оскільки у вказаній справі встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених в цій справі. Так, у справі № 922/1714/18 вирішувався господарський спір між юридичними особами, і колегія суддів Касаційного господарського суду вказала, що направляючи судову кореспонденцію за адресою, зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та у позовній заяві, суд першої інстанції не порушив норм процесуального права. Також у вказаній справі представником відповідача неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи та про ознайомлення з матеріалами справи. Врахувавши зазначені обставини, колегія суддів у зазначеній справі дійшла висновку про свідоме неотримання відповідачем судової кореспонденції, яка направлялася судами попередніх інстанцій за адресою, зазначеною самим відповідачем у клопотаннях та в апеляційній скарзі. Натомість, в цій справі відповідачі не подавали до місцевого суду клопотань про відкладення розгляду справи, тобто, на відміну від справи № 922/1714/18, не вчиняли дій, які свідчили б про їх обізнаність з розглядом місцевим судом 29 січня 2015 року цієї справи і про їх свідому поведінку, спрямовану на неотримання повісток.

В оскаржуваному судовому рішенні апеляційний суд не застосовував правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц, тому доводи касаційної скарги в частині помилковості застосування апеляційним судом правового висновку, викладеного у вказаній постанові, є безпідставними.

Висновки апеляційного суду щодо зміни строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором у зв`язку із вчиненням 18 грудня 2008 року виконавчого напису нотаріуса про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «ОТП Банк» заборгованості в розмірі 341 398,03 грн за рахунок реалізації квартири за договором іпотеки також узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду.

Так, апеляційним судом встановлено, що 08 серпня 2007 року ЗАТ «ОТП Банк» уклало з ОСОБА_1 кредитним договір № ML-702/243/2007, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 44 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 09 серпня 2027 року. Кошти були надані на погашення поточної заборгованості ОСОБА_1 перед кредитором першої черги за кредитним договором першої черги та на споживчі цілі (другий транш). Пунктом 3 частини № 1 кредитного договору визначено, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використана плаваюча процентна ставка, яка складатиметься з 4,49 % (фіксований відсоток) + FIDR. Пунктом 2 частини № 1 кредитного договору передбачено, що розміром щомісячного платежу буде 98,13 доларів США + сума нарахованих процентів на дату платежу в доларах США.

30 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № ML-702/243/2007/1 до кредитного договору від 08 серпня 2007 року № ML-702/243/2007. В цей же день сторони підписали графік повернення кредиту та сплати процентів, в якому вказано, що щомісячний платіж складає 183,34 доларів США, а процентна ставка - 11,99 %.

На підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надало розрахунок заборгованості, згідно з яким заборгованість за тілом кредиту становить 43 449,98 доларів США, за процентами - 14 389,9 доларів США, за пенею - 2 836 124,69 грн.

В апеляційній скарзі відповідачі заперечили отримання позичальником в борг 44 000 доларів США та зазначили, що ОСОБА_1 отримав у борг лише 23 550 доларів США. На підтвердження отримання зазначеної суми відповідачі надали копію платіжного доручення в іноземній валюті від 08 серпня 2007 року № 1.

Матеріали справи не містять доказів подання ОСОБА_1 кредитної заявки на отримання другої частини траншу в розмірі 20 450 доларів США, виписки з його рахунку, що підтверджувала б перерахування вказаних коштів на його рахунок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечував, що не сплачував кредит, починаючи з 08 листопада 2007 року, тому доведеним є існування в нього обов`язку повернути банку отримані кредитні кошти, сплатити проценти і пеню.

До заяви про перегляд заочного рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 січня 2015 року ОСОБА_1 додав копію договору іпотеки № РСL-702/243/2007, укладеного 13 серпня 2007 року між ним і ЗАТ «ОТП Банк». За умовами зазначеного договору ним забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором. В іпотеку банку передано належну позичальнику квартиру АДРЕСА_1 .

З листа Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області від 15 квітня 2009 року № 7396/03-01-11 вбачається, що на виконанні відділу перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 18 грудня 2008 року за реєстровим № 678 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «ОТП Банк» за рахунок реалізації іпотечної квартири АДРЕСА_1 для погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 341 398,03 грн.

Листом від 14 квітня 2021 року № 13619/Н-2097/04.4 Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) повідомило, що постановою державного виконавця від 04 лютого 2010 року виконавчий документ у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 18 грудня 2008 року за реєстровим № 678 було повернуто стягувачу на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, згідно з яким виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення, одержати певні предмети, що повинні бути передані йому від боржника згідно з рішенням.

В судовому засіданні представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пояснив, що іпотечна квартира не була реалізована внаслідок відсутності покупців на неї. Тому виконавчий напис нотаріуса не був виконаний.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Звернення із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з такою заявою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.

Отже, звернувшись у 2008 році із заявою про вчинення виконавчого напису (шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки), кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Виконавчий напис нотаріуса про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про закінчення строку дії кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 759/8940/15-ц (провадження № 61-4220св18), від 25 вересня 2019 року у справі № 201/17034/15-ц (провадження № 61-28799св18).

Встановивши, що 18 грудня 2008 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єрьоменко В. В. вчинив виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) для погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком за кредитним договором в розмірі 341 398,03 грн, що відповідає сумі заборгованості за тілом кредиту, яку ТОВ «ОТП Фактринг Україна» просить стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в цій справі, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звернувшись до нотаріуса та отримавши виконавчий напис банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів та порядку сплати процентів за користування кредитом, тому вимоги позивача щодо нарахування процентів та пені за користування кредитом поза межами строку дії договору (який було змінено банком) є безпідставними.

Зазначене також узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 334/3829/17 (провадження № 61-4039св19), на яку послався заявник у касаційній скарзі, а наведені заявником доводи не свідчать про неправильне застосування апеляційним судом правових висновків, викладених у вказаній постанові.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції. У справі було ухвалене заочне рішення. В заяві про перегляд заочного рішення відповідачі просили застосувати наслідки спливу позовної давності. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2020 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Створення учасникам справи рівних можливостей у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, складовими яких є закріплені у цивільному процесуальному законодавстві принципи рівності і змагальності сторін.

Відповідач, який не був у відповідності до вимог процесуального законодавства належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належним чином відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення.

У разі відмови судом першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Та обставина, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у судовому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Встановивши, що у зв`язку із вчиненням нотаріусом 18 грудня 2008 року виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки (квартиру) для погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором було змінено умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом лише 22 жовтня 2014 року, тобто зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами, апеляційний суд в цій справі дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до необхідності здійснення переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»на постанову Харківського апеляційного суду від 31 серпня 2021 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко