ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року м. Херсон

Номер справи: 661/1695/20

Номер провадження: 22-ц/819/7/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Радченка С.В.,

Семиженка Г.В.

секретар Плохотніченко А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області, в складі судді Чирського Г.М., від 01 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування. Позов обґрунтовано тим, що 15.02.2012 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, у відповідності до якого позикодавець ( ОСОБА_1 ) передала позичальнику ( ОСОБА_3 ) у власність грошові кошти в сумі 200 000 гривень, а позичальник зобов`язалась повернути грошові кошти в строк до 01.09.2012 року. В подальшому між сторонами договору підписувались додаткові угоди у відповідності до яких, строк повернення позики був продовжений до 01.12.2012 року. Після сплину строку повернення позики позивач неодноразово зверталась до ОСОБА_3 з метою врегулювання спору в досудовому порядку, однак остання виконана свої зобов`язання частково, повернувши грошові кошти в сумі 93204,79 гривень. Рішенням Новокаховсього міського суду від 18.02.2016 року, яке судом апеляційної інстанції залишено без змін, вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 106795,21 гривень, інфляційні збитки в сумі 76341,80 гривень, 3 % річних в сумі 10551,93 гривень. Вказане рішення перебуває на примусовому виконанні.

В ході розгляду цивільної справи №661/648/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на майно та звільнення майна з під арешту, відповідач ОСОБА_2 надав договір дарування датований 01.11.2013 року, у відповідності до якого ОСОБА_3 безоплатно передала у власність своєму сину ОСОБА_2 інвентар та приладдя для занять фізкультурою зі змінними механізмами обтяжень. Вважає вказаний договір фіктивним та таким, що укладений з метою уникнення від виконання грошового зобов`язання, оскільки на момент укладення спірного договору дарування, ОСОБА_3 мала прострочені грошові зобов`язання щодо повернення позивачу боргу.

Вважає, що спірний договір укладено між близьким родичами з метою приховання майна від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення боргу. Крім того, зазначає, що ОСОБА_3 фактично володіє і користується майном, оскільки інвентар та приладдя для зайняття фізкультурою зі змінними механізмами обтяжень використовувався в підприємницькій діяльності фітнес-клубу, про що свідчить факт реєстрації ОСОБА_3 фізичною-особою підприємцем 10.10.2013 року, а ОСОБА_2 зареєстрований ФОП лише 24.11.2015 року. При проведенні опису та арешту майна, яке зазначено в договорі дарування та вказане у постанові від 01.02.2019 року, винесеної державним виконавцем, був присутній ОСОБА_2 , який і був призначений відповідальним зберігачем майна. 04.02.2019 року ОСОБА_2 звернувся до ДВС з заявою про належність йому на праві власності арештованого майна, надавши спірний договір, який не надавався при описі спірного майна та не зазначався ним.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року позов задоволено, визнано недійсним Договір дарування від 01.11.2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що на момент укладення спірного договору дарування, тобто 01.11.2013 року, ОСОБА_3 , мала частково невиконане грошове зобов`язання щодо повернення позивачу боргу відповідно до договору позики від 15.02.2012 року та додаткової угоди від 31.10.2012 року, що підтверджено рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 18.02.2016 року у справі 3661/4793/15-ц. На момент укладення спірного договору відповідач ОСОБА_2 навчався на денному відділенні вищого учбового закладу у м. Харкові, зареєструвавшись ФОП (КВЕД: діяльність фітнес центр») у 2015 році, тобто через 2 роки після укладення спірного договору. При цьому, станом на момент укладення спірного договору власником клубу була відповідач ОСОБА_3 , здійснюючи підприємницьку діяльність з 10.10.2013 року. За встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір дарування укладений з метою приховання майна від можливого звернення стягнення на виконання в майбутньому судових рішень про стягнення коштів, між сторонами, які є між собою близькими родичами, не передбачав настання реальних правових наслідків, оскільки ОСОБА_3 , відчуживши вказане майно, фактично продовжила володіти та користуватися ним в процесі власної підприємницької діяльності тривалий час.

З апеляційною скаргою на вказане рішення суду звернулась ОСОБА_3 .. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оспорюваний договір дарування було укладено 01.11.2013 року в той час коли ОСОБА_3 не мала жодних обмежень по розпорядженню своїм майном, частково виконала зобов`язання перед ОСОБА_1 за договором позики від 15.02.2012 року, а позивач звернулась до суду з позовом про стягнення коштів з ОСОБА_3 лише у 2015 році. З листопада 2013 року настали реальні наслідки, які передбачалися при його укладенні. ОСОБА_2 використовує вказане майно у своїй підприємницькій діяльності. Вказує, що позивачем не доведено факт фіктивності договору дарування, а рішення суду ґрунтується на припущеннях.

ОСОБА_2 також звернувся з апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції, та зазначає, що висновок суду першої інстанції про фіктивність оспореного договору дарування є помилковим, оскільки він з 2013 року володіє вказаним в договорі майном, використовуючи його як для власних тренувань, так і у власній підприємницькій діяльності. Просить рішення суду скасувати, оскільки судом першої інстанції не доведено обставини, які мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та неправильно застосовано норми матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують висновок суду першої інстанції. Зазначає, що матеріалами справи доведено, що на час укладення спірного договору дарування ОСОБА_3 мала прострочені грошові зобов`язання за договором позики, після укладення вказаного договору продовжувала фактично володіти та користуватись майном, яке весь цей час знаходилось у фітнес-клубі «ІНФОРМАЦІЯ_1» при тому, що ОСОБА_2 до вересня 2015 року навчався в м.Харкові та не міг фактично прийняти та використовувати вказане майно. Вказує, що під час вчинення державним виконавцем виконавчих дій по опису майна, в тому числі і того, яке на підставі декларації ІМ 40АА, пакінг-листу ВSJWY003300, інвойс JW-20130520А від 24.07.2013 року придбане ОСОБА_3 , та належить їй, відповідач ОСОБА_2 не заявляв про належність вказаного майна йому за договором дарування з 2013 року. Вважає, що під час розгляду справи нею доведено, що вказаний договір дарування був укладений сторонами саме з метою уникнення виконання боргових зобов`язань ОСОБА_3 перед нею за договором позики.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та її представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, як це передбачено частиною п`ятою статті 203 ЦК України .

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції встановлено що 15.02.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, у відповідності до якого позикодавець ( ОСОБА_1 ) передала позичальнику ( ОСОБА_3 ) у власність грошові кошти в сумі 200 000 гривень, а позичальник зобов`язалась повернути грошові кошти в строк до 01.09.2012 року. В подальшому між сторонами договору підписувались додаткові угоди у відповідності до яких, строк повернення позики був продовжений до 01.12.2012 року.

Рішенням Новокаховсього міського суду від 18.02.2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 02.06.2016 року залишено без змін, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково та вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 106795,21 гривень, інфляційні збитки в сумі 76341,80 грн., 3 % річних в сумі 10551,93 грн.

Постановою старшого державного виконавця Новокаховського міського відділу ДВС Бахур Т.М. від 14.07.2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №661/4793/15-ц виданого 07.07.2016 року на підставі зазначеного рішення суду.

Згідно довідки Новкаховського міського відділу ДВС від 01.10.2020 року № 153/1 на примусовому виконанні у вказаному відділі ДВС знаходиться зведене виконавче провадження № 52013700 в якому боржником є ОСОБА_3 , стягувачем ОСОБА_1 . Загальна сума боргу складає 256213,75 гривень. В ході примусового виконання боржником сплачено на користь стягувача 33129,50 гривень, залишок боргу складає 223084,25 гривень, остання проплата була здійснена на депозитний рахунок відділу 26.02.2020 року.

01.02.2019 року Державним виконавцем проведено опис та арешт майна боржника ОСОБА_3 , в ході якого описано та накладено арешт на інвентар та приладдя для занять фізкультурою зі змінними механізмами обтяжень. ОСОБА_2 призначено відповідальним зберігачем вказаного майна.

Сторонами по справі не заперечується факт того, що вказане майно використовується в підприємницькій діяльності фітнес-клубу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

04.02.2019 року ОСОБА_2 до Новокаховського ВДВС подано заяву про зняття арешту з підстав того, що згідно договору дарування від 01 листопада 2013 року власником арештованого майна є він а не ОСОБА_3 .

З матеріалів справи слідує, що 01 листопада 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено в простій письмовій формі договір дарування, відповідно до якого, ОСОБА_3 безоплатно передала обдарованому ОСОБА_2 майно у власність, що складається з інвентарю та приладдя для занять фізкультурою зі змінними механізмами обтяжень, бігові доріжки з регульованою швидкістю руху стрічки, призначенні для виконання фізичних вправ ходьби та бігу. Право власності на предмет дарування належать дарувальнику на підставі декларації ІМ 40АА, пакінг-листу ВSJWY003300, інвойс JW-20130520А від 24.07.2013 року.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 пояснила, що перебували з ОСОБА_3 в дружніх стосунках, в 2012 році вона позичила кошти в сумі 200000 гривень відповідачці на розвиток підприємницькій діяльності, а саме - організації фітнес-клубу «ІНФОРМАЦІЯ_1». Відповідач ОСОБА_3 зробила ремонт приміщення, в якому знаходиться фітнес-клубу «ІНФОРМАЦІЯ_1», закупила обладнання. До 2014 року частково повертала кошти, однак всю суму не повернула і вона була вимушена звернутись до суду з позовом про стягнення боргу, фактично в останні дні закінчення трирічного строку позовної давності. Виконавчий лист звернуто до виконання, однак відповідач його також не виконує. На її думку письмовий договір дарування датований 01 листопада 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 склали після проведення опису майна з метою ухилення від виконання зобов`язань.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснив, що 01 листопада 2013 року мати подарувала йому інвентар та приладдя для занять фізкультурою, про що було складено договір дарування в простій письмовій формі. Вказаний інвентар був придбаний матір`ю 24.07.2013 року, що підтверджується декларацією ІМ 40АА, пакінг-листу ВSJWY003300, інвойс JW-20130520А від 24.07.2013 року, як зазначено в договорі дарування. Наскільки йому відомо вартість вказаного майна становила близько 30 000 доларів США. Він в той час навчався в м.Харкові за спеціальністю «Право», однак приїздив додому та використовував вказаний інвентар у власних цілях для зайняття спортом. В 2015 році, після закінчення навчання зареєструвався як фізична особа-підприємець, в тому числі з видом діяльності - діяльність фітнес-центру та використовував подароване майно вже у власній підприємницькій діяльності. Весь час, починаючи з дати придбання спірного майна матір`ю, до теперішнього часу обладнання знаходилось у приміщенні фітнес-клубу «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Згідно витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 була зареєстрована як фізична особа-підприємець з 10.10.2013 року по 02.06.2016 року.

Колегія суддів вважає, що акт № 2 складений інспекцією у справах захисту прав споживачів від 21 квітня 2015 року, відповідно до якого спеціалістом інспекції було проведено перевірку фітнес-клубу «ІНФОРМАЦІЯ_1», власником якого вказано ОСОБА_3 , є допустим доказом того, що станом на 21 квітня 2015 року ОСОБА_3 здійснювала підприємницьку діяльність та використовувала спірне рухоме майно в своїй діяльності у фітнес-клубі «ІНФОРМАЦІЯ_1», тобто з 2013 року воно не вибувало з її власності.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 18 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 встановлено, що відповідачка, на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом, зобов`язання за договором позики виконала частково, шляхом поповнення готівкою карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 у відділенні «Приват Банк», а саме - 07.12.2012 року в сумі 40000,95 грн, 25.12.2012 року в сумі 19 998,99 грн., 16.01.2013 року в сумі 19 800,00 грн, 28.03.2013 року в сумі 5004,85 грн, 16.05.2013 року були перераховані кошти в сумі 5000 грн, а також переданням грошових коштів готівкою 18.03.2014 року 400 грн, 10.06.2014 року 1700 грн, 13.06.2014 року 1300 грн, всього в сумі 93 204, 79 грн, проте в строк, зазначений в договорі позики, суму боргу повністю не повернула, заборгованість за договором позики на час звернення до суду з позовом становить 106 795,21 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при укладенні договору дарування сторони достовірно знали про наявність боргових зобов`язань у ОСОБА_3 в сумі більше ніж 100 000 гривень перед позивачем, незважаючи на що уклали спірний правочин, внаслідок чого діяли недобросовісно.

Відповідачами не доведено, що укладаючи договір 01 листопада 2013 року дарування в простій письмовій формі інвентаря та приладдя для занять фізкультурою, вартістю близько 30000 доларів, яке було придбано відповідачем ОСОБА_3 24 липня 2013 року та використовувалось нею в підприємницькій діяльності та знаходилось в приміщенні фітнес-клубу «ІНФОРМАЦІЯ_1», в той час як ОСОБА_2 до 2015 року навчався в м.Харкові за спеціальністю «Право», мали намір створення правових наслідків, які обумовлені цим договором.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, а отже дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Боржник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у нього зобов`язання щодо повернення позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення правильно врахував висновки викладені у постанові Великої палати ВС від 03 липня 2019 року в справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верхового Суду від 27 березня 2019 року в справі № 607/15555/17-ц, від 13 травня 2020 року в справі №372/3541/16-ц.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.367, п.1ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2021 року.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: С.В. Радченко

Г.В. Семиженко