Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 501/2410/18

провадження № 61-9177св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач -акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 серпня 2020 року у складі судді Смирнова В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Князюка О. В., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовну заяву мотивовано тим, що 21 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі 90 000 доларів США зі сплатою

10,5 % річних, з кінцевим терміном повернення 21 вересня 2028 року.

Того ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого в іпотеку банку передана квартира АДРЕСА_1 .

У подальшому позивачу стало відомо про те, що право власності на вказану нерухомість зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 2012 року.

ОСОБА_2 належним чином умов кредитного договору не виконував, внаслідок чого станом на 17 серпня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 194 118,94 доларів США та 1 020 500,87 грн, у рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною 455 510 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 серпня

2020 року у задоволенні позову АТ «УкрСиббанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності, про застосування якої просила відповідач, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 рокурішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 серпня

2020 року в мотивувальній частині відмови у вимогах АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості на користь АТ «УкрСиббанк», що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_2 умов договору про надання споживчого кредиту № 0 від 21 вересня 2007 року за процентами за період з 12 листопада 2009 року по 31 липня 2018 року у розмірі 91 779,80 дол. США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 17 серпня 2017 року по 17 серпня 2018 року у розмірі 184 419,40 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 17 серпня 2017 року по 17 серпня 2018 року у розмірі 836 081,47 грн - змінено та викладено її в редакції цієї постанови; за тілом кредиту у розмірі 89 663,13 дол. США та процентами за період з 21 березня 2008 року по 12 листопада 2009 року у розмірі 12 676,01 дол. США - залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що 12 листопада

2009 року банк звернувся із цивільним позовом у межах кримінальної справи до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, змінивши таким чином строк його дії з 21 вересня 2028 року на 12 листопада 2009 року. Саме з цього часу почав перебіг строку позовної давності щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, яке забезпечувало належне виконання умов кредитного договору, однак банк із цим позовом звернувся лише у серпні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, встановленого статтею 257 ЦК України, щодо вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів, нарахованих до 12 листопада 2009 року. Суд апеляційної інстанції вважав, що позовну давність не слід застосовувати до вимог про стягнення процентів та пені, нарахованих після зміни строку кредитування, оскільки такі є необґрунтованими, тоді як наслідки спливу позовної давності застосовуються до обґрунтованих позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі АТ «УкрСиббанк» просить скасувати судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, вважаючи, що його перебіг розпочався з 12 листопада 2009 року, з дня пред`явлення банком цивільного позову у кримінальному провадженні, оскільки банк пред`явив такі вимоги у порядку відшкодування шкоди, а не на підставі невиконання договірних правовідносин. Вказані дії банку не призвели до зміни строку повернення кредиту, а тому відмова у задоволенні позову банку у повному обсязі є необґрунтованою.

Відзив на касаційну скаргу

У липні 2021 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу,

в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність судових рішень.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 10 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у сумі

90 000 доларів США зі сплатою 10,5 % річних, з кінцевим терміном повернення 21 вересня 2028 року.

21 вересня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого в іпотеку банку передана квартира АДРЕСА_1 .

12 березня 2008 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу відчужив вказану квартиру на користь ОСОБА_3 (після зміни прізвища - ОСОБА_3 ).

05 грудня 2012 року ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_1 .

Вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 24 березня

2014 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частинами третьою, четвертою статті 190, частинами першою-третьою статті 358, частиною другою статті 366, частиною четвертою статті 27 КК України, зокрема заволодів кредитними коштами банку шляхом підробки документів про доходи та підбурювання службової особи банку щодо видачі завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей (зокрема, лист про погашення кредиту у повному обсязі).

У рамках вказаного кримінального провадження, АТ «УкрСиббанк»

12 листопада 2021 року» звернувся до суду із цивільним позовом, в якому просив достроково стягнути з позичальника ОСОБА_2 кредит у повному обсязі та проценти за користування кредитом у загальному розмірі 821 340,99 грн (а. с. 22, т. 2), який зазначеним вироком суду залишено без розгляду.

Звертаючись до суду із цим позовом, банк посилався на невиконання позичальником умов кредитного договору, внаслідок чого станом

на 17 серпня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 194 118,94 доларів США та 1 020 500,87 грн, з яких: 89 663,13 доларів США - тіло кредиту; 104 455,81 доларів США - проценти за користування кредитом; 184 419,40 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за тілом кредиту; 836 081,47 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами. У рахунок зазначеної заборгованості банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною 455 510 грн.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Установивши неналежне виконання позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, право власності на який перейшло до ОСОБА_1 .

Разом з тим, у справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки поза межами позовної давності, про застосування якої заявила у суді першої інстанції ОСОБА_1 (а. с. 222, 223, т. 1), виходячи із такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення 12 листопада 2009 року цивільного позову у кримінальній справі про стягнення усього розміру заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання

з 21 вересня 2028 року на 12 листопада 2009 року.

Тобто, АТ «УкрСиббанк» використало згідно з частиною другою статті

1050 ЦК Україниправо вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, шляхом звернення до суду із позовом.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, з 12 листопада 2009 року у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом для захисту своїх порушених прав щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, проте АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із цим позовом до відповідача лише у серпні 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України, зокрема щодо вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів, нарахованих до 12 листопада 2009 року.

Ураховуючи вищевикладене, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено пред`явленням банком 12 листопада 2009 року позову до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у серпні 2018 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентів, нарахованих до 12 листопада 2009 року у зв`язку з пропуском позовноїдавності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за процентами і пенею, нарахованими після 12 листопада 2009 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про їх необґрунтованість, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення кредиту поза межами строку дії договору.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Доводи касаційної скарги про те, що банк 12 листопада 2009 року звернувся із цивільним позовом про відшкодування шкоди, а не на підставі невиконання договірних правовідносин є помилковими, оскільки позовна заява була заявлена саме про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 21 вересня 2007 року, про що свідчить перша сторінка позовної заяви банку (а. с. 22, т. 2).

Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Як свідчать матеріали справи, звертаючись до суду у листопаді 2009 року з позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі, банк достеменно був обізнаний про порушення відповідачем своїх прав кредитора щодо вчасного погашення заборгованості за договором, оскільки банк посилався на порушенням умов договору (непогашенням позичальником платежів згідно з графіком) (а. с. 22, 23, т. 2).

Отже з листопада 2009 року позивачу було достеменно відомо про порушення позичальником умов кредитного договору, однак банк не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про об`єктивні перешкоди у зверненні кредитора із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у межах позовної давності. Таким чином, звернувшись до суду із цим позовом у серпні 2018 року банк пропустив строк позовної давності, наслідком чого є відмова у задоволенні позову.

Верховний Суд вважає за необхідно зазначити, що залишення позовної заяви банку про стягнення заборгованості за кредитним договором без розгляду не перериває перебігу позовної давності. Такі висновки узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження

№ 12-50гс20).

Посилання банку про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 451/582/15, від 21 січня 2020 року у справі № 369/1850/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 452/435/17 суд відхиляє, оскільки у цих справах предметом спору є відшкодування шкоди, завданої злочином, тоді як у справі, яка переглядається, предметом позову є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто правовідносини не є подібними.

Посилання банку на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 261, частини четвертої статті 267 ЦК України у подібних правовідносинах є помилковими, оскільки наявний висновок Верховного Суду про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі зміни кредитором строку дії кредитного договору шляхом звернення із позовом про дострокове стягнення усієї заборгованості за кредитним договором. Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 листопада

2020 року у справі № 204/4089/15-ц (провадження № 61-1442св20),

від 16 грудня 2020 року у справі № 715/1200/17 (провадження

№ 61-18670св19).

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди попередніх інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 серпня 2020 року у незміненній судом апеляційної інстанції частині та постанову Одеського апеляційного суду від 30 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта