Справа № 729/231/20
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

12 січня 2021 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Бойко В.І.,

при секретарі Дараган Ю.В.,

за участі позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Кірюшина А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати її частини у зв`язку з затримкою термінів її виплати, -

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року позивач звернувся в суд з зазначеним позовом до Державного підприємства Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати її частини у зв`язку з затримкою термінів її виплати.

Свої вимоги мотивує тим, що з 04 червня 1974 року по 03 лютого 1992 року та з 12 червня 2007 року по 03 травня 2017 року позивач перебував у трудових відносинах з ДП «УкрДАГП» на посадах молодшого техніка-топографа, топографа, інженера-картографа, начальника партії, виконуючого обов`язки директора, директора ДП «УкрДАГП», першого заступника директора, про що в трудовій книжці зроблені записи. 03 травня 2017 року наказом №21-К позивач був звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. Позивач вказує, що роботодавець зобов`язаний регулярно виплачувати заробітну плату відповідно до ст.115 КЗПП України, проте відповідачем в цій частині закон постійно порушувався. Так за період його роботи в ДП «УкрДАГП» із 1 січня 2016 року по 30 квітня 2017 року сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати склала 81 285, 74 грн. (вісімдесят одна тисяча двісті вісімдесят п`ять грн. 74 коп.). При звільненні з ним розрахунок по заробітній платі проведений не був. Зазначає, що в день звільнення, а саме 03.05.2017 року, відповідач не здійснив виплату належних йому коштів, що є грубим порушенням ст.ст.115, 116 КЗпП України. Крім того, згідно ст.2 Закону України «про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. за №2050-III, у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, працівникам проводиться компенсація. У зв`язку з невиплатою впродовж вказаного періоду позивачу заробітної плати станом на 01 лютого 2020 року йому належить компенсація за несвоєчасну виплату зарплати у сумі,що складає 23 101,23 грн. (двадцять три тисячі сто одна грн. 23 коп.). Таким чином на день подання заяви до суду загальна сума заборгованості підприємства склала 104 386, 97 грн. (сто чотири тисячі триста вісімдесят шість грн. 97 коп.).

Відповідачем у справі подано відзив на позовні вимоги позивача, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки ДП «УкрДАГП» ознайомившись з поданою позовною заявою позивача не погоджуються із заявленими позовними вимогами з наступних підстав: 10.03.2020 року, позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення заборгованості із нарахованої заробітної плати та компенсації втрати її частини у зв`язку з затримкою термінів її виплати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з 04 червня 1974 року по 03 лютого 1992 року та в період з 12 червня 2007 року по 03 травня 2017 року перебував на посадах молодшого техніка-топографа, техніка-топографа, топографа, інженера- картографа, начальника партії, виконуючого обов`язки директора, директора ДП «УкрДАГП» та першого заступника директора.

Однак, 03.05.2017 року позивача було звільнено з посади першого заступника директора, за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується Наказом № 21-К від 03.05.2017 року.

Також, позивачем зазначається по наявність заборгованості із виплати заробітної плати за період з 01.01.2016 року по 30.04.2017 року у розмірі 81 285, 74 грн.

Крім того, посилаючись на наявність заборгованості із виплати заробітної плати, позивач зазначає про необхідність стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 23 101.23 грн.

Вищезазначене, позивач обґрунтовує тим, що при звільненні з останнім не було проведено розрахунку по виплаті заробітної плати.

Проте, такі твердження позивача є необгрунтованими та не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Посилання позивача щодо заборгованості із заробітної плати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з 04.06.1974 року по 03.02.1992 року та в період з 12.06.2007 року по 03.05.2017 року перебував на посадах молодшого техніка-топографа, техніка-топографа, топографа, інженера- картографа, начальника партії, виконуючого обов`язки директора, директора ДП «УкрДАГП» та першого заступника директора.

Однак, 03.05.2017 року позивача було звільнено з посади першого заступника директора, за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується Наказом № 21-К від 03.05.2017 року.

Водночас, позивач зазначає, що при звільненні не було проведено розрахунку по виплаті заробітної плати в зв`язку з чим, існує заборгованість із виплати заробітної плати за період з 01.01.2016 року по 30.04.2017 року у розмірі 81 285, 74 грн.

Проте, з такими твердженнями не можна погодитись оскільки, як вбачається з матеріалів даної справи, позивачем в обґрунтування вказаних позовних вимог, надано лише копію наказу № 21-К від 03.05.2017 року про звільнення останнього з посади директора, а надані позивачем копії трудової книжки взагалі не засвідчені останнім.

Більше того, потрібно зазначити, що позивачем також не надано жодних наказів про прийняття на роботу, а також доказів, що підтверджують факт наявності заборгованості по заробітній платі за вказаний період.

Крім того, потрібно наголосити, що позивач з будь-якими клопотаннями про витребування чи забезпечення доказів в цій частині до суду першої інстанції не звертався, самостійно їх не здобував та суду першої інстанції не надав.

Частиною З ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З наведеного вбачається, що належних, допустимих, достовірних, та достатніх доказів щодо порушень відповідачем вимог КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» позивачем не надано.

Відтак, оскільки позивачем не надано доказів, як то передбачено статтею 81 ЦПК України, що є його процесуальним обов`язком, позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати не підлягають до задоволення.

Компенсація за несвоєчасну виплату зарплати

Крім того, посилаючись на наявність заборгованості із виплати заробітної плати, позивач зазначає також про необхідність стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 23 101,23 грн.

Проте, такі твердження позивача також є необгрунтованими та не підлягають до задоволення, відповідно до наступного.

Як вбачається з поданого позову, позивачем зазначається про наявність заборгованості із виплати заробітної плати у розмірі 81 285, 74 грн. Вказане, позивач обґрунтовує, тим що 03.05.2017 року позивача було звільнено з посади першого заступника директора, водночас при звільненні з останнім не було проведено розрахунку по виплаті заробітної плати.

Крім того, зазначається про те що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ДП «УкрДАГП» в особі в.о. директора Синиці Миколи Івановича було підписано договір про реструктуризацію заборгованості від 16.11.2018 року. Разом з тим, позивач посилаючись на даний договір зазначає, що відповідачем було порушено всі умови договору і останню виплату (відповідно до графіку погашення заборгованості) проведено 07.03.2019 року.

Проте, як вбачається, з матеріалів даної справи, вказані твердження позивачем також, не підтверджується належними, допустимими,достовірними та достатніми доказами, адже суду не надано жодного доказу, який свідчить про наявність заборгованості з виплати заробітної плати позивачу.

Крім того, посилання позивача на договір реструктуризації заборгованості є також необгрунтованими, оскільки як вбачається з поданого позову, договір про реструктуризацію заборгованості від 16.11.2018 року та додатки до даного договору не прошиті та не скриплені підписами та печатками сторін на прошивці, також жоден з аркушів даного договору (окрім останнього) не підписаний позивачем.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)

Як вбачається із договору, підписи містяться лише на останній сторінці правочинну. Договір реструктуризацію заборгованості від 16.11.2018 року не прошитий, не пронумерований, не скріплений в єдиний документ підписами та печатками сторін, через що не має форми єдиного документу.

Крім того, відсутність підписів сторін на кожному окремому аркуші правочину, дає підстави стверджувати, що відносно не засвідчених умов договору, викладених на окремих аркушах договору, які не підписані, сторони не дійшли згоди.

Крім того, позивачем також зазначається про те, що всі прохання про сплату решти заробітної плати були проігноровані, в зв`язку з чим, позивач звернувся до суду. В обгрунтування зазначеного позивачем надано копію листа від 30.09.2019 року.

Потрібно зазначити, що з такими твердженнями не можна погодитись, оскільки останні не відповідають дійсним обставинам справи, з огляду на наступне.

Як вбачається з наданого позивачем листа № 321 від 01.10.2019 року, відповідно до якого зазначається про те, що у відповідності до п. 4.2 Договору Сторона 2 достроково розриває договір в односторонньому порядку, а також зазначено, що позивач просить надати довідку про заборгованість із заробітної плати для подальшого вирішення питання в передбаченому законодавством України порядку відповідним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом;

Водночас, жодної згоди на зміну чи розірвання даного договору позивачу не надавалось. Крім того, як вбачається з поданого листа позивачем не зазначено, ні конкретні підстави розірвання договору, ні інформацію про дати з якої договір вважається розірваним. Водночас, позивачем зазначено лише те, що «Сторона 2 достроково розриває договір в односторонньому порядку», просить надати довідку про заборгованість та повідомляє про намір звернутись до суду.

Потрібно також, зазначити, щодо посилань позивача, про те, що всі прохання про сплату решти заробітної плати були проігноровані, такі твердження не відповідають дійсності, оскільки позивачем не надано жодних доказів звернення до відповідача з проханням сплатити решту заробітної плати.

Відповідач зазначає, щодо наданого позивачем розрахунку компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за несвоєчасну виплату заробітної плати, потрібно зазначити що такий розрахунок є необгрунтований, оскільки як вбачається, з наданого розрахунку, останній не містить ні зазначення виконавця даного розрахунку, ні підпису позивача. Крім того, в даному розрахунку взагалі не вказано на підставі яких довідок та документів, позивач здійснював даних розрахунок.

Відповідно, враховуючи вищезазначене, оскільки наданий позивачем розрахунок компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати за несвоєчасну виплату заробітної плати, здійснено не у відповідності до чинного законодавства, відповідно вимоги позивача є необгрунтованими та не підлягають до задоволення.

Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відтак, враховуючи вищезазначене, оскільки позивачем не надано жодних доказів щодо підтвердження обставин на які позивач посилається та керуючись ст. 43, 49 ЦПК України просять прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Позивачем ОСОБА_1 надано відповідь на відзив Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство». У даній відповіді позивач не погоджується з доводами ДП «УкрДАГП» та вважає, що відзив є необґрунтованим, а відтак, позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню в зв`язку з наступним. Відзив надісланий на електронну адресу Позивача оформлений на фірмовому бланку Відповідача не містить реєстрації як вихідного документу. Аркуші відзиву не пронумеровані, що не дає можливості судити про його повний обсяг.

У відзиві Відповідач заперечую факт заборгованості із виплати заробітної плати , але не надає жодних документів та доказів з її виплати. Такими доказами є відомості з виплати заробітної плати за всі місяці 2016 року та січень, лютий, березень, квітень та травень 2017 року. Таких доказів у Відповідача не існує.

Відповідач порушує п.п. 2 п.2 ст.43 ЦПК та не сприяє своєчасному, всебічному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Відповідно до п.3 ст.81 ЦПК України, у справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або членом його сім`ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.

У відзиві Відповідач, щодо договору з рекструктиризації заборгованості з виплати з заробітної плати наводить суперечливі твердження. На початку наводить аргументи що він укладений з порушенням законодавства і є не дійсним, а потім наводить аргументи що він дійсний і що для його розірвання необхідно провести певні дії.

Щодо розірвання Договору про реструктуризацію заборгованості від 16 листопада 2018 року, то Відповідач порушив всі умови договору (пункт 1.1, пункт 2.1, пункт 2.2,пункт 2.3, пункт 3.1.2). Відповідно до пункту 4.2 За повне або часткове нездійснення платежів згідно з графіком погашення заборгованості протягом З (трьох), місяців поспіль Сторона 2 має право достроково розірвати договір в односторонньому порядку. Про що Відповідач був повідомлений листом від 30.09.2019 р. вх.№321.

Відповідно до ст.651 ЦК України:

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Щодо до розрахунку компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати то розрахунок виконаний у відповідності до Порядку проведення компенсації громадян втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Відповідно враховуючи вищезазначене, оскільки Відповідачем в відзиві Позовної заяви про стягнення заборгованості із нарахованої заробітної плати та компенсації втрати її частини у зв`язку з затримкою термінів її виплати не надано жодних документів та доказів про відсутність заборгованості перед Позивачем, та керуючись ст.ст. 47, 115,116,117,232,233, КЗпП України, ст.ст.4, ст.19, ч.1 ст. 276 ЦПК У країни, ст.ст.55, 124 Конституції України, просить прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні клопотань Відповідача у повному обсязі викладених у відзиві Позовної заяви про стягнення заборгованості із нарахованої заробітної плати та компенсації втрати її частини у зв`язку з затримкою термінів її виплати, та задовольнити позовні вимоги Позивача в повному обсязі.

17.06.2020 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив позивача, у якому ДП «УкрДАГП» вважає, що Ознайомившись з наданою відповіддю на відзив позивача, відповідач вважає що доводи викладені у відповіді на відзив не спростовують тверджень відповідача та є необгрунтованими з наступних підстав.

Як вбачається з відповіді позивача, останній зазначає що поданий відзив не містить реєстрації як вихідного документу, а також аркуші відзиву не пронумеровані, що не дає можливості судити про його повний обсяг.

Також, позивач зазначає, що відповідач заперечуючи факт заборгованості із виплати заробітної плати не надає жодних документів та доказів з її виплати. А також вказує на те, що таких доказів у відповідача не існує.

Крім того, позивач посилаючись на п.п. 2 п.2 ст.43 ЦПК України, зазначає, що відповідач не сприяє своєчасному, всебічному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Також, на думку позивача, відповідачем порушено всі умови договору в зв`язку з чим позивач мас право розірвати договір в односторонньому порядку.

Крім того, позивач вважає що наданий розрахунок компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати здійснений, останнім здійснений у відповідності до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини і грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Проте, з такими твердженнями позивача не можна погодитись, оскільки останні не відповідають дійсним обставинам справи та є необгрунтованими.

Щодо посилань позивача на те, що поданий відзив не містить реєстрації як вихідного документу та аркуші останнього не пронумеровані, потрібно зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 31.03.2020 року, відкрито провадження в даній справі та надано строк відповідачу для подання відзиву на позовну заяву позивача.

На виконання даної ухвали суду, відповідачем було подано відзив на позовну заяву позивача з наданням доказів надсилання позивачу копії відзиву на позовну заяву.

Потрібно зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 178 ЦПК України, відзив повинен містити: найменування (ім`я) позивача і номер справи; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові для фізичних осіб) відповідача, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій У країни (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку, офіційну електронну адресу та адресу електронної пошти, за наявності; у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання; заперечення (за наявності) щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Натомість, доводи позивача щодо відсутності реєстрації відзиву, як вихідного документу та нумерації сторінок, не ґрунтуються на вимогах законодавства, а тому є формальними, безпідставними та необгрунтованими.

Щодо посилань позивача на те, що відповідач не надає жодних документів та доказів з виплати заробітної плати оскільки таких не існує, потрібно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)).

У даній справі позивач в тому числі просить стягнути заборгованість із заробітної плати. Водночас, позивач замість того, щоб надати належні, допустимі та достатні докази, побудував свою правову позицію таким чином: оскільки відповідач не спростував викладені у позові обставини, то це і є достатнім доказом, який беззаперечно доводить необхідність стягнення коштів у визначених ним розмірах.

З такою логікою погодитися неможливо, оскільки згідно з принципом змагальності саме позивач мас довести наявність заборгованості, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року по справі № 129/1033/13-ц.

За таких обставин з огляду на відсутність наданих позивачем належних, допустимих та достатніх доказів, вимоги позивача в цій частині не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач посилаючись на п.п. 2 п.2 ст.43 ЦПК України, вказує на те що відповідач не сприяє своєчасному, всебічному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Вказане позивач обґрунтовує посилаючись на п. 3 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої V справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, зменшення розміру заробітної плати тощо) у зв`язку з повідомленням ним або його близькими особами про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов`язок доказування, що прийняті рішення, вчинені дії є правомірними і не були мотивовані діями позивача чи його близьких осіб щодо здійснення цього повідомлення, покладається на відповідача.

Потрібно зазначити, що такі посилання відповідача є необгрунтованими та не відповідають обставинам справи, оскільки відповідно до наданої позивачем копії Наказу № 21-К від 03.05.2017 року, позивача 03.05.2017 року звільнено за власним бажанням, вказаний наказ позивачем не оскаржувався.

Відповідно, враховуючи вищезазначене посилання на ч. З ст. 81 ЦПК України є додатковим підтвердженням наміру позивача перекласти тягар доказування на відповідача.

За таких обставин з огляду на відсутність наданих позивачем належних, допустимих та достатніх доказів, вимоги позивача в цій частині не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Крім того, позивач посилаючись на п.п. 2 п.2 ст.43 ЦПК України, вказує на те що відповідач не сприяє своєчасному, всебічному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав вимоги свого позову та просив суд про його задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні не визнав з підстав викладених у відзиві та в запереченні на відповідь на відзив позивача.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, проаналізувавши письмові докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки позивач з 04 червня 1974 року по 03 лютого 1992 року та з 12 червня 2007 року по 03 травня 2017 року позивач перебував у трудових відносинах з ДП «УкрДАГП» на посадах молодшого техніка-топографа, топографа, інженера-картографа, начальника партії, виконуючого обов`язки директора, директора ДП «УкрДАГП», першого заступника директора (а.с.7-9).

Наказом № 21-к від 03.05.2017 року позивач був звільнений з посади у за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.10).

При звільненні з ОСОБА_1 не був проведений повний розрахунок та належні йому кошти не були виплачені.

Відповідно до довідки виданої Відповідачем позивачу підприємство станом на 11.08.2020 р. має перед ним заборгованість із виплати заробітної плати за період січень 2016 по квітень 2017 року заборгованість складає - 81 285, 74 грн. (а.с.108).

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 23101,23 грн., судом зазначається наступне.

Статтею 1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 3,4 цього ж Закону, визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до п. 2-3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 № 159 (надалі - Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати), компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема і заробітна плата.

Відповідно до п. 4, і п. 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Розрахунок компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати наданий позивачем, а відповідачем у справі не спростований, таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 104386,97 грн.

Окрім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 2102 грн.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст.47,115-117 КЗпП України, ст.1, ч. 1 ст.2, ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», ст.ст.2,4,5,80,81,89,263,265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати її частини у зв`язку з затримкою термінів її виплати - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» (ідентифікаційний код юридичної особи 04722078) на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 - невиплачену заробітну плату 81 285,74 грн. (вісімдесят одна тисяча двісті вісімдесят п`ять грн. 74 коп.) та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 23 101,23 грн. (двадцять три тисячі сто одна грн.. 23 коп. ), а разом 104 386, 97 грн .( сто чотири тисячі триста вісімдесят шість гривень ) 97 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» (ідентифікаційний код юридичної особи 04722078) на користь держави 2102 гривні судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду через Бобровицький районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.І.Бойко