Справа № 447/716/20 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/2422/21 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Савчук Г.В.,

без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ПАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» про стягнення невиплаченого страхового відшкодування

Позовні вимоги мотивував тим, що 04 березня 2017 року гр. ОСОБА_2 в с. Пісочна, Миколаївського району, Львівської області керуючи транспортним засобом марки "Фольксваген Т4" д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп"яніння, виїжджаючи з другорядної дороги на головну не надав переваги в русі транспортному засобу марки "Форд Фокус" д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі, в результаті чого здійснив з ним зіткнення.

Вказані транспортні засоби отримали технічні пошкодження.

Внаслідок ДТП автомобіль марки "Форд Фокус" д.н.з. НОМЕР_2 , згідно висновку експертного дослідження можна вважати знищеним. Його вартість 57195,89 грн.

На момент дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Фольксваген Т4» д.н.з. НОМЕР_1 був застрахований в ПАТ «Українська Пожежно - Страхова Компанія».

Він звернувся до страхової компанії про виплату страхового відшкодування, однак йому було відмовлено у виплаті страхових сум.

Враховуючи вищенаведене, просив стягнути 57195 грн. 89 коп. відшкодування заподіяної шкоди з відповідача.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що із заявою про виплату відшкодування він звернувся лише 25 листопада 2019 року, оскільки з матеріалів страхової справи вбачається, що згідно його повідомлення про настання страхового випадку таке датоване 04 березня 2017 року та в цей же час ним була подана і заява про виплату страхового відшкодування.

Вважає, що оскільки в даному випадку шкода заподіяна і здоров`ю потерпілого, тому застосовується 3-річний строк для подання заяви.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вищевказана ДТП сталася 04 березня 2017 року, а позивач звернувся із заявою про страхове відшкодування лише 25 листопада 2019 року, тобто після пропуску строку на звернення з заявою про страхове відшкодування, встановленого пунктом 37.1.4. статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16-ц (провадження № 14-310цс18).

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 04 березня 2017 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Фольксваген Т4» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу «Форд» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 .

На момент ДТП цивільно-правовова відповідальність водія транспортного засобу «Фольксваген Т4» р.н. НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «УПСК» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/4734608 від 06 жовтня 2016 року.

Відповідно до протоколу серії АП2№512366 від 22 березня 2017 року відповідач ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Фольксваген Т4, н.з. НОМЕР_1 ., виїжджаючи з другорядної дороги на головну, не надав переваги в русі транспортному засобу, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Форд Фокус, н.з. НОМЕР_2 , в результаті транспортні засоби отримали технічні пошкодження, зазначені в схемі ДТП, чим порушив вимоги п.16.11 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

Відповідно до протоколу серії АП2№512365 від 22 березня 2017 року, ОСОБА_2 , будучи учасником ДТП, керував транспортним засобом Фольксваген Т4, н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з рота, почервоніння обличчя). Стан алкогольного сп`яніння підтверджується висновком медичного огляду від 05 березня 2017 року, чим порушив вимоги п.2.9.а ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Миколаївського районного суду Львівської області по справі №447/834/17 від 30 червня 2017 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130 КУпАП та за ст.124 КУпАП. Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 130 КУпАП та за ст. 124 КУпАП закрито в зв"язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Постановою Апеляційного суду Львівської області по справі №447/834/17 від 03 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 30 червня 2017 року по справі №447/834/17 змінено, виключивши з мотивувальної та резолютивної частини постанови твердження про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ч.1 ст.130 , ст. 124 КУпАП.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №73 від 27 березня 2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Ford Focus, р.н. НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_4 , внаслідок пошкодження в ДТП 04 березня 2017 року станом на день огляду становить 314961,25 грн. Вартість автомобіля, що ввозився на митну територію України, Ford Focus, р.н. НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_4 , в цінах станом на 04 березня 2017 року становить 57195, 89 грн.

Як вбачається із довідки МВС, відповідачка ОСОБА_4 є власником транспортного засобу « Фольксваген Т4» д.н.з. НОМЕР_1 .

Із технічного паспорту на автомобіль Ford Focus, р.н. НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_4 , вбачається, що його власником є юридична особа в республіці Польща « SOFISTIKA TRANSSP. Z.O.O, а співвласником ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду ( ОСЦПВВНТЗ) яка мала місце 04 березня 2017 року о 22 год.30 хв. в с.Пісочна, за участі водія транспортним засобом марки "Фольксваген Т4" д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 та водія транспортному засобу марки "Форд Фокус" д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_1 , така була подана до Львівського ОУ ПрАТ «УПСК» 09 березня 2017 року, про що зроблено відмітку в журналі реєстрації за №53.

Позивач ОСОБА_1 зазначав про те, що ним було подано до ПрАТ «УПСК» заяву про виплату страхового відшкодування разом із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, тобто 09 березня 2017 року.

З матеріалів справи встановлено, що із заявою про виплату відшкодування внаслідок настання страхового випадку ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» 25 листопада 2019 року вх.№16354/18.

11 лютого 2020 року ПрАТ «УПСК» відмовлено ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування, оскільки заява про страхове відшкодування подано позивачем з порушенням строку передбаченого ст.37 пункт 37.1.7 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Визначальним та ключовим питанням у даній справі є звернення ОСОБА_1 до ПрАТ «УПСК» із вимогою про виплату страхового відшкодування у межах строків визначених Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У той же час, колегією суддів встановлено, що 11 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом у якому згідно заяви про уточнення від 08 січня 2019р. просив стягнути із ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відшкодування заподіяної шкоди в розмірі 57 195 грн. 89 коп., моральну шкоду в сумі 20 000 грн., витрати на залученнях на правах користування іншого автомобіля 10 000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 8 000 грн. та судові витрати (справа №447/2284/17).

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16 квітня 2019 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року та ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у стягненні 57195 грн. 89 коп. заподіяної шкоди, оскільки автомобіль ОСОБА_4 був зареєстрований у Пат «УПСК», а відтак вимогу про відшкодування матеріальної шкоди слід було пред`являти, саме до страхової компанії.

Отже, на день подання позову, у жовтні 2017 року, позивач мав право на власний розсуд звертатися із позовом або до страхової компанії, або до винної особи, яке і реалізував звернувшись з позовом до ОСОБА_2 .

Однак на час постановлення рішення у цій справі суд першої інстанції врахував при відмові у задоволенні позову те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц висловила правову позицію, згідно якої відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Таким чином, зміна правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц позбавила ОСОБА_1 можливості ефективно захистити своє порушене право, за захистом якого він звернувся до суду в межах строків позовної давності та з дотриманням вимог законодавства, оскільки він на власний розсуд обрав звернутися до суду із вимогою про відшкодування шкоди до винної особи та не міг перебачити, що йому буде відмовлено у задоволенні такої з підстави пред`явлення позову саме до винної особи, а не страхової компанії та у зв`язку з цим строки на звернення з вимогою про виплату страхового відшкодування будуть пропущені.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 з моменту настання ДТП, яка відбулась 04 березня 2017 року вчиняв активні дії на захист свого порушеного права, що підтверджується матеріалами справи.

Зокрема, 09 березня 2017 року він звернувся до ПрАТ «УПСК» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 04 березня 2017 року, 11 жовтня 2017 року він звернувся до суду з позовом до винної у ДТП особи та після постановлення Львівським апеляційним судом судового рішення 22 жовтня 2019 року він звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування 25 листопада 2019 року

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

З урахуванням вищенаведненого, колегія суддів доходить висновку, про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 з врахуванням того, що останній своєчасно повідомив страхову компанію про настання страхового випадку і не з його вини ним пропущено строк для звернення із заявою про виплату страхового відшкодування.

Згідно із ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ( надалі Закон) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до п. 22.1 ст.22 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як зазначалось вище, згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №73 від 27 березня 2017 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Ford Focus, р.н. НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_4 , внаслідок пошкодження в ДТП 04 березня 2017 року станом на день огляду становить 314961,25 грн. Вартість автомобіля, що ввозився на митну територію України, Ford Focus, р.н. НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_4 , в цінах станом на 04 березня 2017 року становить 57195, 89 грн.

Згідно Полісу № АК/4734608 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за яким страхувальником є ОСОБА_4 , а страховиком ПАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія», укладеного 06 жовтня 2016 року, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становить 100 000 грн., розмір франшизи 0,00 грн

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку, що з ПАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» належить стягнути на користь ОСОБА_1 57 195 гривень 89 копійок відшкодування заподіяної шкоди, що є межах ліміту відповідальності страхової компанії.

В позовній заяві ОСОБА_1 також просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн.

Як встановлено судом, між ОСОБА_1 та адвокатом Винниченком М.П. укладено договір про надання правової допомоги від 01 вересня 2019 року.

Відповідно до акту приймання наданих послуг від 09 жовтня 2020 року, сума наданих послуг становить 4800,00 гривень.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд в Постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), прийшов до наступних висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес).

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів колегія суддів враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Тож суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4800 грн. не є співмірним із складністю справи; виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

З урахуванням вищенаведеного, слід стягнути з ПАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000 гривень, однак ним не надано доказів на підтверлдження понесення витрат на правничу допомогу у зазначеному розмірі.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ПАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» на користь ОСОБА_1 57 195 гривень 89 копійок відшкодування заподіяної шкоди.

Стягнути з ПАТ «Українська Пожежно-Страхова Компанія» на користь ОСОБА_1 2000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.