Справа № 209/4059/19
Провадження № 2/209/36/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2021 року ніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Байбара Г.А.

за участі: секретаря Кулік О.О.,

представника позивача - адвоката Бєліка С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Другої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, третя особа - державний нотаріус Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік Світлана Станіславівна, про визнання незаконною постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача - адвокат Бєлік С.П. звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконною постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 жовтня 2019 року державного нотаріуса Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Бурдік С.С. про відмову ОСОБА_2 , яка діє по довіреності від 08.07.2019 року за № 572-1988 від імені ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, на квартиру номер АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_3 . Також просить зобов`язати державного нотаріуса Другої Кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Бурдік С.С. видати ОСОБА_2 свідоцтво на спадщину ОСОБА_1 та внести відповідні відомості до реєстру нерухомого майна щодо квартири номер АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_3 .

На обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була бабусею позивача ОСОБА_1 . ОСОБА_4 залишила заповіт, яким заповідала позивачу на випадок своєї смерті квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , якою володіла на праві власності. Заповіт був посвідчений 06 червня 2006 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. та зареєстрований в Спадковому реєстрі.

В належний термін ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності від 08 липня 2019 року, звернувся до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини за заповітом. Таким чином, ОСОБА_1 має право отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру. Постановою державного нотаріуса Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. від 30 жовтня 2019 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 з тих підстав, що згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу спірної квартири повинен бути нотаріально посвідчений. Позивач не згоден з постановою нотаріуса , оскільки договір купівлі-продажу спадкової квартири було зареєстровано 05 грудня 1997 року товарною біржою «Дніпродзержинська», за реєстром № 001/393-Н та зареєстровано в БТІ в книзі реєстрових записів за № 120 під № 21117 від 08 грудня 1997 року, що підтверджується Витягом з реєстрової книги БТІ, наданої на адвокатський запит адвоката Бєліка С.П. від 27 листопада 2019 року № 27/11/19. Ця інформація була також надана державному нотаріусу Бурдік С.С. Продаж квартири було вчинено за 5500 грн.

Посилаючись на дії акту цивільного законодавства в часі, позивач вказує на те, що якщо акт цивільного законодавства, що регулював цивільні відносини, втратив чинність, новий нормативно-правовий акт з моменту набрання ним чинності застосовується до юридичних фактів цивільного права та породжуваних ними цивільних прав і обов`язків. Це загальне правило ЦК України доповнюється спеціальною нормою пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, де зазначено, що новий Цивільний кодекс застосовується до тих прав і обов`язків, що продовжують існувати після набрання ним чинності. У зв`язку з цим новий ЦК України підлягає застосуванню одразу після 1 січня 2004 , якщо до цього рішення у відповідній справі прийнято не було. Враховуючи те, що угода з нерухомим майном укладена на товарній біржі до 01 січня 2004 року, до таких відносин необхідно застосовувати положення ЦК УРСР від 18 липня 1963 року.

В договорі купівлі - продажу квартири вказано, що сторони угоди є членами Біржі та відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року вказаний договір не підлягає нотаріальному посвідченню. Правочин сторонами було повністю виконаний, продавцем були повністю звільнені всі приміщення, передані ключі від квартири та він знявся з реєстрації за вказаною адресою. Ні заперечень, ні зауважень жодна із сторін правочину не пред`являла. ОСОБА_3 стала проживати у придбаній квартирі, зареєструвалася в ній, здійснювала ремонт та сплачувала комунальні платежі, починаючи з моменту придбання квартири і до моменту смерті, тобто майже 22 роки.

Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності фізичних та юридичних осіб, що затверджені Наказом № 56 від 13 грудня 1995 року Держаного комітету України по житлово-комунальному господарству і зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056, які діяли на той час передбачено, державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (Додаток N 1) за рахунок коштів власників нерухомого майна ( п. 1.4); до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться: а) жилі будинки (домоволодіння) розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку; б) нежилі будинки, дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально- побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках; в) вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку); г) квартири багатоквартирних будинків (п. 1.5). Відповідна реєстрація вказаних об`єктів, згідно п. 2.2. Правил здійснюється в БТІ.

Згідно Додатку № 1 Правил затверджений «Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», де в п.6 зазначено, що підлягають державній реєстрації: договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржою.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених в законі, а статтею 227 ЦК УРСР (1963 року) передбачено нотаріальне посвідчення лише житлового будинку.

Враховуючи, що станом на 05 грудня 1997 року договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_2 був укладений на товарній біржі «Дніпродзержинська», то він не потребував нотаріального посвідчення, і згідно ст.128 ЦК УРСР (1963 року), померла ОСОБА_3 стала власником вищевказаної квартири, бо договір купівлі - продажу квартири, згідно ст. 227 ЦК УРСР був зареєстрований в БТІ, (ця норма не стосувалася квартири), а тому треба керуватися лише Правилами, так як ЦК УРСР (1963 року) не було передбачено обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу квартир, які зареєстровані в БТІ. Отже, нотаріус Бурдік С.С. була зобов`язана видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру.

Ухвалою судді від 16 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження (а.с.21).

Ухвалою суду від 03 лютого 2020 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті (а.с. 27).

01 квітня 2020 року представником позивача адвокатом Бєліком С.П. надані письмові пояснення з викладенням ним його правової позиції (а.с. 34-35).

Ухвалою суду від 10 червня 2020 року (а.с. 43) залучено до участі у справі в якості третьої особи державного нотаріуса Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік Світлану Станіславівну.

За клопотанням представника позивача від Другої кам`янської державної нотаріальної контори витребувана копія спадкової справи після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (а.с. 102-140 ).

Від завідувача Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 50-52), в якому вона просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої заперечення проти позову посиланням на статті 1, 2 15 Закону України "Про товарну біржу", ч .1 ст. 42, ч. 1 ст. 47, ст. 153. ч.1 ст. 227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції Закону 1963 року), ст. 40 Закону України "Про нотаріат", ч. 1 ст. 7, пункт 1 частини 1 статті 34, частини 1 та 3 ст. 46, ч. 3 ст. 47 Закону України "Про нотаріат" від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ Закону 3425-ХІІ , постанову Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15), пункт 1.2 Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Також у відзиві зазначено, що частиною 1 ст. 7 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Отже, нотаріуси у своїй діяльності не керуються наказами Державного комітету України по житлово-комунальному господарству. Згідно ч.3 ст. 47 Закону України «Про нотаріат» для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, що не відповідають вимогам законодавства.

Частинами 1 та 3 ст. 46 Закону 3425-ХІІ передбачено, що нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства (ч.3 ст. ст. 47 Закону 3425-ХІІ).

Пунктом 1.2 Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» визначений перелік документів, якими підтверджується право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, до якого включений договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, але це правило стосується договорів, для яких не є обов`язковою нотаріальна форма посвідчення угоди. У разі коли державну реєстрацію права власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, право власності підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього.

Також звертає увагу суду на те, що у зв`язку з чисельними зверненнями громадян та юридичних осіб, пов`язаних з діяльністю товарних бірж з метою запобігання порушенням їх майнових прав при реєстрації біржами угод купівлі-продажу належного їм на праві власності нерухомого майна та встановлення єдиної нотаріальної практики при посвідченні таких угод, Міністерство юстиції України надало роз`яснення №17-12/44 від 10 квітня 1998 року та №14-7/1390 від 11 грудня 2020 року, де вказано, що укладена та зареєстрована біржою з дотриманням законодавства угода згідно з ст.15 Закону України «Про товарну біржу» не потребує нотаріального посвідчення. Однак, слід звернути увагу на те, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст. 40 Закону України "Про нотаріат". Перелік таких документів є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, беручи до уваги вимоги ст.227 Цивільного кодексу УРСР, вважають, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, а недотримання цієї вимоги, згідно з ст. 47 ЦК України (1963 року) тягне недійсність договору, і зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення. ЦК УРСР був прийнятий ще у 1963 році, коли договори на відчуження житла укладалися, переважно, з житловими будинками, що були в особистій власності громадян. На той момент відчуження квартир було неможливе, оскільки вони не перебували в приватному житловому фонді, та чинним законодавством України та на той час, коли укладався спірний договір купівлі-продажу, не передбачено такої форми угоди, як біржова. Форма будь-якого договору взагалі та купівлі-продажу, зокрема, є необхідною умовою, за якої договір вважається укладеним згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (1963 року). Виходячи з цього, дотримання встановленої форми договору є необхідною умовою виникнення прав та обов`язків сторін. Оскільки статтею 227 ЦК УРСР (1963 року) була передбачена обов`язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку та його державна реєстрація, то можливо зробити висновок, що вимоги ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) повинні також розповсюджуватись на квартири у багатоквартирних будинках та інше житло. Недотримання нотаріальної форми правочину спричиняє його недійсність (ст. 47 ЦК УРСР), і згідно ст. 48 ЦК УРСР веде до нікчемності такого договору, як такого, що не відповідає вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочинів з нерухомістю є необхідним, оскільки нотаріус є уповноваженою державою особою, має досвід правозастосувальної діяльності та відповідну юридичну кваліфікацію. Він роз`яснює сторонам договору їх права, обов`язки і правові наслідки правочину, засвідчує підписи сторін, виявляє волю одного з подружжя з розпорядження житлом іншим з подружжя, перевіряє свободу волевиявлення сторін тощо. У світовій практиці укладання договорів з житлом на біржах не є поширеним та це також варто прийняти до уваги. Перевага ж укладення угод з житлом на біржі для сторін була у тому, що в нотаріальній конторі необхідно було сплачувати державне мито у розмірі 5 відсотків від вартості житла відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року, а при укладенні договору на біржі державне мито не стягувалося, а договірна плата за послуги біржі становила приблизно 0,1 відсотка від ціни договору. З урахуванням цього сторонам доводилося вибирати між більш кваліфікованою юридичною допомогою нотаріуса і меншою сумою витрат при посвідченні правочину на біржі. Позивач подав нотаріусу як правовстановлюючий документ договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який зареєстрований 05 грудня 1997 року товарною біржою, «Дніпродзержинська» за реєстровим №001/393-Н, та який зареєстрований в БТІ в книзі реєстрових записів №12 під № 21117 від 08 грудня 1997 року, який не відповідає вимогам закону, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Представник Другої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області та третя особа - державний нотаріус Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік Світлана Станіславівна в судове засідання не з`явилася. У відзиві на позовну заяву завідувач Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік С.С. просила розглядати справу за її відсутності як представника відповідача та як третьої особи та прийняти рішення з урахуванням наданого відзиву.

Відповідно до п.4 ч.3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу в судовому засіданні за відсутності представника відповідача та третьої особи.

Представник позивача адвокат Бєлік С.П. у вступному слові стисло виклав зміст та підстави позовних вимог щодо предмету позову та надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві.

Вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши письмові докази у справі та встановивши фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 09 серпня 2019 року Дніпровським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області , актовий запис № 380 (а.с. 9).

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй квартиру АДРЕСА_4 , вона заповідала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт був посвідчений 06 червня 2006 року державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С.С., зареєстрований в реєстрі за № 1- 1673 (а.с. 10).

Як вбачається із договору купівлі-продажу нерухомого майна (а.с. 13), вказана вище квартира була придбана ОСОБА_3 05 грудня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного до виконання біржової угоди, зареєстрованого на товарній біржі «Дніпродзержинська» за № 001/3939-Н. У договорі було зазначено, що на момент біржової угоди продавець ОСОБА_5 , який діяв за себе та за дорученням, посвідченим Ісаковою Л.В. державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори 13 серпня 1997 року № 1-839, від ОСОБА_6 , та покупець квартири ОСОБА_3 , були членами Біржі.

Також в договорі купівлі-продажу нерухомого майна було зазначено, що він підлягає реєстрації в Бюро технічної інвентаризації та згідно ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу» не підлягає нотаріальному посвідченню.

08 грудня 1997 року на договорі купівлі-продажу Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації виконаний реєстраційний напис на підтвердження реєстрації квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної власності за ОСОБА_3 .

Таким чином, судом встановлено, що договір купівлі-продажу спадкової квартири не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на товарній біржі «Дніпродзержинська» до виконання біржової угоди, а також зареєстрований в БТІ.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи (а.с. 102-140), 09 серпня 2019 року від позивача ОСОБА_1 до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори (зараз Друга кам`янська державна нотаріальна контора) надійшли заяви про прийняття спадщини за заповітом та за законом після померлої ОСОБА_3 (а.с. 112). На підтвердження своїх родинних відносин із спадкодавцем та свого права на спадкування за заповітом та за законом він надав нотаріусу свідоцтво про своє народження (а.с. 117) та свідоцтво про народження його батька ОСОБА_7 (а.с. 118), копію заповіту ОСОБА_3 (а.с. 122).

20 листопада 2019 року позивачу ОСОБА_1 , батько якого та син ОСОБА_3 - ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , державним нотаріусом Бурдік С.С. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,1821 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , що свідчить про те, що державним нотаріусом, на підставі ст. 1266 ЦК України, було визнано право позивача на спадкування за законом після померлої бабусі ОСОБА_3 ,

Проте, у видачі представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру по АДРЕСА_2 державним нотаріусом Бурдік С.С. було відмовлено.

Як зазначено у постанові державного нотаріуса Бурдік С.С. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 жовтня 2019 року (а.с. 139), вчинити нотаріальну дію, а саме видати на ім`я спадкодавця свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру неможливо через недотримання нотаріальної форми договору купівлі-продажу спадкової квартири, який був укладений до виконання біржової угоди.

Позивач, вважає незаконною відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру), оскільки у ст. 227 ЦК УРСР , який був чинний на час укладення договору купівлі-продажу квартири, не було передбачено обов`язкової нотаріальної форми укладення договору купівлі-продажу квартири, а право власності за спадкодавцем на куплену квартиру було зареєстровано в Дніпродзержинському БТІ на підставі чинних на той час Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених Наказом №56 від 13.12.1995 року Державного комітету України по житлово-комунальному господарству і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за №31/1056. Отже померла ОСОБА_3 була власником вищевказаної квартири.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Дія актів цивільного законодавства в часі регламентована ст. 5 ЦК України.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності

.Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, в даному випадку на момент переходу права власності на квартиру до спадкодавця ОСОБА_3 правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За змістом ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (1963 року), що діяв на час укладення договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Згідно частини 1 статті 47 ЦК України (1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про товарну біржу", товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

Статтею 2 Закону України "Про товарну біржу" встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов`язково зареєстрованими відповідною біржою як її учасники.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону України "Про товарну біржу", згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Таким чином, угоди, що зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України "Про нотаріат", перелік яких є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15, яка була чинною на час купівлі-продажу кварнтири, було роз`ясннено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Судом було встановлено, що договір купівлі-продажу квартири за № 001/3939-Н від 05 грудня 1997 року був укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України Про товарну біржу, до виконання біржової угоди, в якому було зазначено, що він зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає, а у відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації.

При зверненні до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру, позивач надав нотаріусу в якості правовстановлюючого документу договір купівлі-продажу квартири, укладений до виконання біржової угоди, зареєстрований на товарній біржі, та в подальшому зареєстрований в БТІ.

Позивач вважає, що цей договір підтверджує правомірність набуття спадкодавцем ОСОБА_3 права власності на квартиру по АДРЕСА_2 та є правовстановлюючим документом, бо згідно Додатку № 1 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності фізичних та юридичних осіб, що затверджені Наказом № 56 від 13 грудня 1995 року Держаного комітету України по житлово-комунальному господарству і зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056, які діяли на час укладення договору, серед переліку документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», присутні договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржою. Отже, нотаріус при вирішенні питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину повинна була керуватися вказаними Правилами, які відносять зареєстрований біржою договір купівлі-продажу об`єкт нерухомого майна до документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна.

Проте, суд вважає, що такі твердження позивача суперечать вимогам Закону України "Про нотаріат" від 02 вересня 1993 року N 3425-ХІІ та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5, якими регулюються питання видачі свідоцтва про право на спадщину та винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Так, згідно ч.1 ст. 7 Закону України "Про нотаріат" від 02 вересня 1993 року N 3425-ХІІ, нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Серед вказаних нормативних документів відсутні накази Державного комітету України по житлово-комунальному господарству.

В пункті 1 частини 1 статті 34 Закону 3425-ХІІ визначено, що нотаріуси посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо).

Як зазначено у частинах 1 та 3 ст. 46 Закону 3425-ХІІ нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Відповідно до ч.2 ст. ст. 49 Закону 3425-ХІІ для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства.

Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину визначено статтею 67 Закону України «Про нотаріат» , а видача свідоцтва про право на спадщину за законом - статтею 68 Закону України «Про нотаріат».

Як було зазначено, у роз`ясненнях Міністерства юстиції України №14-7/1390 від 11 грудня 2002 року щодо діяльності товарних бірж з метою запобігання порушенням ними майнових прав при реєстрації біржами угод купівлі-продажу належного громадянам на праві власності нерухомого майна та встановлення єдиної нотаріальної практики при посвідченні таких угод року, згідно із ст. 55 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси посвідчують угоди про відчуження майна, яке підлягає реєстрації, лише за умови подання власником майна правовстановлювального документа на майно, що відчужується. Зазначена вимога випливає з положень ст. 41 Конституції України (254к/96-ВР ) та ст. 4 Закону України "Про власність" ( 697-12 ).

У відзиві на позовну заяву нотаріус Бурдік С.С. посилається на Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

Відповідно до п.1.2 Наказу право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі- продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства.

Проте, останнє правило стосується договорів, для яких не є обов`язковою нотаріальна форма посвідчення угоди.

З урахуванням вимог статті 227 ЦК УРСР, яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, суд приходить до висновку, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно з ст.47 ЦК тягне недійсність договору. Отже, вказаний договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

ЦК УРСР був прийнятий у 1963 році, коли договори на відчуження житла укладалися, переважно, з житловими будинками, їх частинами, що були в особистій власності громадян. На той час відчуження квартир було неможливе, оскільки вони не могли бути у приватній власності, а чинним законодавством України на час, коли укладався спірний договір купівлі-продажу, не було передбачено такої форми угоди, як біржова.

Форма будь-якого договору взагалі та купівлі-продажу зокрема є необхідною умовою, за якої договір вважається укладеним згідно зі статті 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Дотримання встановленої форми договору є необхідною умовою виникнення прав та обов`язків сторін.

Оскільки статтею 227 ЦК УРСР було передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений і підлягав державній реєстрації, то з наведеного вище можливо зробити висновок, що вимоги відносно нотаріального посвідчення повинні також розповсюджуватися і на договори купівля-продажу квартир у багатоквартирних будинках.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК УРСР 1963 року), а відповідно до статті 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Положення статті 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто положення, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України "Про товарну біржу" закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою.

Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним.

Спадкодавець ОСОБА_3 при придбанні квартири 05 грудня 1997 року, уклавши договір купівлі-продажу квартири до виконання біржової угоди, не дотрималася передбаченої ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) форми договору, щодо його нотаріального посвідчення.

При розгляді справи суд не з`ясовував питань щодо правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру розташовану по АДРЕСА_2 областіспадкову квартиру, або визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на вказану квартиру, і ОСОБА_1 з такими позовними вимогами до суду не звертався.

Згідно із главою 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії, або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у її статуті чи положенні, або виходить за межі її діяльності; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням; в інших випадках, передбачених Законом.

Відповідно до глави 14 Порядку передбачено, що нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Такі ж підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії та порядок оскарження нотаріальних дій передбачені у статтях 49, 50 Закону України Про нотаріат .

Враховуючи, що позивач не подав нотаріусу документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, суд вважає, що нотаріусом було правомірно винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру по АДРЕСА_2 , а тому ОСОБА_1 необхідно відмовити в задоволенні позову.

Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 до Другої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, третя особа - державний нотаріус Другої кам`янської державної нотаріальної контори Бурдік Світлана Станіславівна, про визнання незаконною постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину.

Повне рішення складено 25 січня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.А. Байбара.