ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи 753/9228/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Кузнєцової В.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ЖЕК № 203,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 ,

на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого 13 грудня 2018 року в приміщенні судупід головуванням судді Вовка Є.В.,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 третя особа ЖЕК № 203, про визначення порядку користування квартирою.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому та ОСОБА_2 належить на праві спільної власності в рівних частках трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . Між ними постійно виникають сварки з приводу користування квартирою, відповідач вселяє до неї без його згоди квартирантів, чинить йому перешкоди в користуванні квартирою, посилаючись на те, що особовий рахунок відкритий на неї.

Він неодноразово просив відповідача визначити між ними порядок користування житловими кімнатами в квартирі, однак остання не бажає вирішувати вказане питання без звернення до суду.

З огляду на викладене, просив визначити порядок користування житловими кімнатами в квартирі АДРЕСА_1 у відповідності з наступним порядком користування: виділити у відокремлене користування позивачу житлову кімнату №4 площею 17,0 кв. м, а відповідачу - окрему житлову кімнату № 8 площею 14,6 кв. м, а також лоджію № 9 площею 3,8 кв. м, залишивши у спільному користуванні кімнату № 5 площею 9,8 кв. м з балконом та підсобні приміщення № 3 (кухню) площею 7,4 кв. м, № 1 (коридор) площею 11,9 кв. м, № 2 (вбудовану шафу) площею 1,0 кв. м, № 6 (ванну кімнату) площею 2,6 кв. м, № 7 (вбиральню) площею 1,0 кв. м.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення застосування норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд помилково посилався у рішенні на ч. 3 ст. 358 ЦК України. оскільки необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Вважає, що вищезазначений варіант порядку користування квартирою найбільш доцільним та у разі задоволення такої вимоги, рішення не змінить розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушить їх прав як власників. Вказував, що суд проігнорував його посилання на правові позиції Верховного Суду, чим допустив порушення норм процесуального права.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено наступний порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_2 : виділено ОСОБА_4 в користування житлову кімнату площею 17,0 кв. м.; виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею 14,6 кв. м. та лоджію площею 3,8 кв. м, що прилягає до неї; житлову кімнату площею 9,8 кв.м. з балконом, кухню, коридор, вбудовану шафу, ванну кімнату та вбиральню залишено в спільному користуванні сторін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1600 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 заперечували проти доводів апеляційної скарги. Просили заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 повідомлений про день, час та місце розгляду справи в Київському апеляційному суді, про що свідчить розписка ОСОБА_1 від 13.01.2021, яка надійшла з Київського СІЗО на адресу суду (т.1 ас.249). Заяв та клопотань не подавав.

Від третьої особи ЖЕД-203 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність їх представника. Просять судове рішення ухвалити по наявним матеріалам справи (т.1 ас. 247).

З огляду на викладене та враховуючи завдання цивільного судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_2 , приватизована сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частинах на підставі розпорядження від 29.11.2004 року, при цьому, житлова площа вказаної квартири, складається з площі трьох житлових кімнат площею 17,0 кв.м, 14,8 кв.м, та 9,8 кв.м (т. 1 а.с.9-18).

Предметом заявленого позову ОСОБА_1 , який посилався на положення ст.ст. 317, 319, 358 ЦК України у цій справі, є визначення між сторонами, які є співвласниками в рівних частках (по 1/2 частині) порядку користування вищевказаною квартирою.

Статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 лютого 2016 р. у справі N 6-1500цс15, підстав відступити від якої суд апеляційної інстанції не вбачає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визначення порядку користування квартирою, яка належить сторонам на праві власності в рівних частках, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів того, що сторони не можуть домовитись про порядок користування квартирою.

Такі висновки суду є законним та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Надаючи оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, в розрізі доводів апеляційної скарги, які подані ОСОБА_1 на підтвердження вказаних ним в позовній заяві обставин, апеляційний суд вважає їх недостатніми та такими, що не підтверджують наявність конфлікту і спору між співвласниками щодо права користування квартирою.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів створення перешкод позивачу у користуванні квартирою.

Позивач не звертався до правоохоронних органів, житлово-експлуатаційних організацій тощо, з приводу створення йому таких перешкод.

А тому, самого посилання як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі на наявність конфлікту між ОСОБА_1 та його сестрою ОСОБА_2 недостатньо для висновку про вчинення останньою перешкод у користуванні позивачем квартирою.

Не доведено позивачем і того, що існує фактичне порушення його прав, оскільки в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що як тільки вона стала повнолітньою всі витрати на утримання вказаної квартири несе вона одноособово.

На підтвердження вказаного надала до суду копії квитанцій про оплату комунальних послуг, які надаються за адресою: АДРЕСА_3 з 1999 року по 2020 рік. Окрім цього, вказувала, що такі ж докази вже подавалися до суду, однак матеріали справи їх не містять.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з викладеного, апеляційним судом задоволено клопотання про долучення копій квитанцій про оплату комунальних послуг до матеріалів справи.

Також ОСОБА_2 пояснила, що з народження займає у квартирі кімнату площею 14,8 кв.м., зробила в ній ремонт. Також пояснила, що у вказаній квартирі не проживає, оскільки позивач веде аморальний спосіб життя і там постійно проживають сторонні, не знайомі їй люди.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про наявність конфлікту між власниками і виникнення спору з приводу користування квартирою, а також наявності перешкод з боку відповідача щодо користування позивачем квартирою є неспроможними, оскільки, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд ОСОБА_1 , однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, недоведені належними та допустимими доказами та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 січня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: