Провадження №22-ц/824/560/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив про те, що в серпні 2010 року між сторонами було укладено договір №А338 1 про банківський вклад «Депозитний», на виконання умов якого позивач передала на зберігання банку грошові кошти в сумі 1 500 євро строком на 18 місяців, тобто до 09.02.2012 року. В жовтні 2010 року позивач передала на зберігання банку ще 2 500 євро. В подальшому, а саме в листопаді 2010 року, працівник відділення банку у м. Борщеві повідомив позивача, що дане відділення закривається, а всі депозитні рахунки переведені у відділення банку в м. Чорткові. Згодом позивача було повідомлено про закриття відділення банку у м. Чорткові та переведення коштів у відділення банку в м. Тернополі. 09.02.2012 року позивач звернулася до відділення банку в м. Тернополі з проханням повернути кошти, які знаходились на депозитному рахунку, однак їй було відмовлено в зв`язку з тим, що позивач нібито зняла їх особисто ще у відділенні банку у м. Борщеві на підставі особисто написаною нею заяви про дострокове розірвання договору.

За твердженнями позивача вона не писала жодної заяви про дострокове розірвання депозитного договору і не отримувала банківський вклад в сумі 4 000 євро. У зв`язку з даними обставинами 06.06.2012 року позивач звернулася до Борщівського РВ УМВС України в Тернопільській області із заявою з приводу заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами в сумі 4 000 євро. Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні ще триває.

Відповідно до висновку експерта Тернопільського НДНКЦ МВС України від 16.11.2018 року підпис у заяві про видачу готівки від 23.11.2010 року виконаний не ОСОБА_1 а іншою особою.

Позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою повернути грошові кошти за депозитним договором, однак вказані заяви задоволені не були, у зв`язку з чим позивач була змушена звернутися до суду з даним позовом. Просила суд стягнути з ПАТ банку на її користь депозитний вклад у сумі 4 000 євро, проценти за користування депозитним вкладом за період з 10.08.2010 року по 26.06.2019 року у сумі 4 390,09 євро; пеню за період з 29.03.2019 року по 26.06.2019 року у сумі 326 380,80 грн.; 3% річних за період з 26.06.2016 року по 26.06.2019 року у сумі 360 євро.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року вищевказаний позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто депозитний вклад в розмірі 4000,00 Євро, проценти за користування вкладом з 10.08.2010 по 26.06.2019 включно в розмірі 4390,09, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 360,00 Євро за період з 26.06.2016 по 26.06.2019 р., в задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що судом не взято до уваги доводи відповідача, які належно обґрунтовують підстави для відмови у задоволенні даного позову. При цьому висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Свою незгоду з ухваленим рішенням апелянт обґрунтовував:

- безпідставною відмовою у призначенні судової експертизи;

- неналежним дослідженням тверджень банку про повернення депозиту;

- подання позову особою без відповідних повноважень.

З такою позицією апелянта колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Щодо доводів про безпідставну відмову в призначенні експертизи у справі:

Відповідно до положень ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за одночасної наявності наступних умов:

- для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

- сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Позивачем до матеріалів справи було надано копію експертного висновку №1.1-402/18 від 16.11.2018 року, яким встановлено, що підпис на заяві про видачу готівки, на яку послався банк, виконано не позивачем, а іншою особою. За таких умов для обґрунтування необхідності призначення судової експертизи з цього приводу банк відповідно до ст. 103 ЦПК України мав довести наявність та обґрунтованість сумнівів щодо правильності зазначеного експертного висновку, чого в даному випадку зроблено не було. Фактично в своєму клопотанні банк висловлював незгоду з таким експертним висновком без здійснення його оцінки з точки зору правильності та обґрунтованості. За таких умов умови, передбачені вищевказаною нормою, дотримані не були, що і було констатовано судом першої інстанції в ухвалі про відмову в задоволенні клопотання про проведення експертизи. Не довів обґрунтованості своєї позиції з цього приводу апелянт і в суді апеляційної інстанції, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними.

Стосовно доводів апелянта щодо неналежності дослідження тверджень відповідача про повернення депозиту:

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Також, згідно ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі твердження особи про невчинення певної дії чи не існування певної обставини, обов`язок доведення існування таких обставин (вчинення дій та підтвердження своїх посилань), покладаються на сторону, яка стверджує про існування таких обставин.

Зважаючи на характер спірних правовідносин та наведені норми, відповідач для того, аби суд прийняв його твердження про повернення депозиту позивачу, мав би надати документальні докази виплати таких коштів. Зокрема, при видачі коштів готівкою через касу банку таким належним доказом може бути видатковий касовий ордер з підписом отримувача коштів; у разі ж видачі депозиту шляхом виконання розпорядження вкладника про безготівкове перерахування депозитних коштів - відповідне платіжне доручення вкладника або вигодонабувача депозиту з доказами його виконання фінансовою установою. В той же час жодного належного касового документу про повернення коштів готівкою чи безготівковим способом відповідачем до суду представлено не було.

Не може вважатися таким належним доказом й представлена банком заява від імені позивача про видачу депозиту від 23.11.2010 року. По-перше, як вже зазначалося раніше, висновком експерта було встановлено, що вказана заява підписана не позивачем. По-друге, навіть саме існування такої заяви не є доказом виконання касової операції з видачі депозиту, а може лише свідчити про звернення позивача з цим питанням до банку. При цьому сама позивач зазначає про те, що вона дійсно зверталася з такою вимогою, однак така вимога виконана не була.

Не може бути належним доказом з цього приводу і представлена банком виписка по рахунку, відкритому для обліку депозиту позивача, оскільки вона є внутрішнім документом банку, і може свідчити лише про те, що банк в своїй внутрішній документації обраховував даний депозит як виданий, однак не свідчить про те, що кошти фактично були виплачені вкладнику, і саме він отримав такі кошти. За таких умов колегія суддів апеляційного суду вважає належними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про недоведення банком своїх стверджень про виплату депозиту.

Не може погодитися колегія суддів із доводами апелянта щодо подання позову не уповноваженою на це особою.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто або через представника.

Згідно ч. 1ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Статтею 62 ЦПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника у суді можуть бути підтвердженні ордером або довіреністю, яка від імені фізичної особи може бути посвідчена не лише нотаріусом, але й іншою особою у визначених законом випадках. Вимога про надання стороною інших документів до такої довіреності на підтвердження повноважень представників не передбачена процесуальним законом, відтак не може вважатися законною.

На підтвердження своїх повноважень адвокат Дейнюк М.А. надала до суду свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю а також довіреність від імені ОСОБА_1 , яка була посвідчена директором Чортківського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правничої допомоги. Право на посвідчення зазначеними посадовими особами такого роду довіреностей прямо передбачено ч. 2 ст. 62 ЦПК України, відповідно до якої довіреність фізичної особи, за зверненням якої прийнято рішення про надання їй безоплатної вторинної правничої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу, який прийняв таке рішення. Таким чином позовна заява була підписана адвокатом як представником позивача, який надав до суду усі передбачені процесуальним законом документи на посвідчення своїх повноважень, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині також не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Зважаючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько