Ухвала

18 січня 2021 року

м. Київ

справа № 288/1048/19

провадження № 61-19440ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ткачука О. С. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 15 вересня

2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на частину житлового будинку, господарських будівель та споруд,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 та просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на частину житлового будинку

АДРЕСА_1 , а саме приміщення, позначені на плані літерами 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6, а також 1/2 частину сараю, площею

52,3 кв. м, позначений на плані літерою «Б»; 1/2 частину погріба, площею

16,2 кв. м, позначений на плані літерами «п/д»; гараж, площею 17,0 кв. м, позначений на плані літерою «В»; сарай, площею 10,1 кв. м, позначений на плані літерою «Г»; сарай, площею 12,9 кв. м, позначений на плані літерою «Д».

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 з покійним чоловіком

ОСОБА_3 (братом відповідача), відповідачем та їх батьками разом добудовували будинок на дві квартири на земельній ділянці, яка була виділена відповідачу під будівництво. В 1973 році вони вселилися в одну з квартир вказаного будинку та користувалися нею, як своєю власністю, сплачували комунальні платежі та податки за земельну ділянку, страхували житло. До квартири було підведено індивідуальне опалення, газо- і електропостачання та встановлено лічильники. Відповідач зверталась до міського бюро технічної інвентаризації (далі - МБТІ) із заявою про виділення 1/2 частки будинку, що підтверджує її намір на виділення позивачу та її чоловіку частки з будинку. Проте після смерті чоловіка відповідачка отримала свідоцтво на право власності на весь будинок. ОСОБА_1 зазначала, що з 1973 року відкрито, добросовісно та безперервно володіє квартирою в будинку та частиною господарських будівель. За життя її чоловіком було придбано автомобіль, у зв`язку з чим ними побудовано гараж, інформація про наявність якого міститься в інвентаризаційній справі на будинок з 04 липня 1984 року (поз. літера «В»). З часу створення майна - житлового будинку, ніяких претензій з боку відповідача не надходило. Усвідомлюючи, що 1/2 частина будинку з господарськими будівлями та гараж збудований позивачем та її чоловіком з метою оформлення права власності кожним своєї частини будинку, господарських та інших будівель на території домогосподарства, 20 березня 1996 року відповідач звернулась до Бердичівського МБТІ із заявою про видачу їй довідки на відчуження

1/2 частини житлового будинку. Спеціалістом МБТІ було проведено розрахунок ідеальних частин співвласників будинку АДРЕСА_1 . Дані обставини вказують, на думку позивачки, на те, що відповідачка визначала частку в будинку з господарськими будівлями для відчуження-оформлення права власності за позивачем та її чоловіком тієї частини домоволодіння, яка була створена ними.

Оскільки спірний будинок разом з господарськими будівлями оформлений на відповідача, то позивачка змушена була звернутись до суду з указаним вище позовом. Належним способом захисту вважала визнання за нею права власності на частину будинку та господарських будівель і споруд за набувальною давністю, оскільки з часу створення квартири вони з чоловіком проживали в ній, добросовісно володіли, не знаючи про відсутність підстав для набуття права власності.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області

від 15 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У грудні 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку

ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 15 вересня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову. Зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях взяли до уваги, проте невірно застосували правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Обґрунтовуючи заявлені в цій справі вимоги про визнання права власності на частину вказаного вище житлового будинку, позивачка посилалася на те, що набула таке право за набувальною давністю.

Проте такі вимоги обгрунтовано визнано судами безпідставними.

Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Загальні положення порядку набуття права власності врегульовано Главою 24 Книги ІІІ Цивільного кодексу України.

Статтями 316, 317 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті

344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісне володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України): не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі №910/17274/17 (провадження

№ 12-291гс18).

При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження

№ 61-19156св18).

У постанові від 27 червня 2019 року у справі №175/2338/16-ц (провадження №61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

З оскаржуваних судових рішень та матеріалів касаційного провадження вбачається, що спірне нерухоме майно не можливо визнати безтитульним, оскільки право власності на нього оформлено у встановленому законом порядку і правовстановлюючі документи є чинними.

Крім того, вселяючись у спірний будинок, позивачка могла і повинна була знати про належність цього будинку іншій особі.

В даному випадку із характеру спору випливає, що між сторонами існує спір з приводу набуття права власності на новостворене нерухоме майно за декількома забудовниками.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач з моменту вселення до спірного житлового будинку була обізнана та розуміла, що будинок збудовано на виділеній відповідачу земельній ділянці, а до будинку вона з сім`єю заселилася та проживала зі згоди відповідача, що свідчить про те, що позивач знала, що вона володіє чужою річчю та у неї немає правових підстав для набуття права власності на будинок, або його частину.

Суди правильно застосували положення законодавства та практику Верховного Суду у подібних правовідносинах. Доводи касаційної скарги, які значною мірою стосуються необхідності переоцінки доказів, розумних сумнівів у цьому не викликають.

З огляду на вищенаведене, доводи касаційної скарги є безпідставними, висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують та на законність і обґрунтованість постановленого судового рішення не впливають.

Відповідно до положення пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав

у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Таким чином, за результатами оцінки доводів касаційної скарги

ОСОБА_1 та змісту оскаржуваних судових рішень колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 15 вересня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року є необґрунтованою.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 15 вересня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на частину житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. С. Ткачук

А. А. Калараш

Є. В. Петров