Справа № 368/166/21
Рішення

Іменем України

"29" жовтня 2021 р. м. Кагарлик Київської області

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючий - суддя Закаблук О.В.

Серкретар судового засідання - Балацька В.В.

З участі:

Сторона позивача:

Позивач - ОСОБА_1 .

Представник позивача - ОСОБА_2 .

Сторона віповідача:

Відповідач - ОСОБА_3 .

Представик відповідача адвокат Клапчук Ф.П.

Інші учасники процесу:

Свідки - ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6

- розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, суд, -

В С Т А Н О В И В :

01.03.2021 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, (а.с., 1 - 2), в прохальній частині якої позивач просив суд винести рішення, на підставі якого:

- стягнути з ОСОБА_3 на його користь борг за договором позики в сумі 15000 грн. та судовий збір в сумі 908,00 грн., а всього 15908 грн.

Свої позовні вимоги позивач ОСОБА_1 обгроунтовував наступними обставинами та нормами права, які вказані в мотивувальній частині його позовної заяви:

15 вересня 2016 р. він позичив відповідачу ОСОБА_3 для її потреб 15 000 грн. Вона зобов`язалась повернути ці кошти до 31 грудня 2020 р.

Договір позики з ОСОБА_3 . Підтверджується її розпискою, що знаходиться у нього.

Однак, у зазначений у розписці термін ОСОБА_3 гроші не повернула. На його прохання добровільно сплатити борг не реагує.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у зласність другій стороні - позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або відповідної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодацем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Небажання відповідача виконати своє зобов`язання примусили його звернутися до суду з цим позовом.

Відповідно до п. 4 ст. 175 ЦПК України його звернення до суду з позовною заявою за захистом своїх прав є однією з форм захисту його прав.

Заходи у вигляді прохань повернути борг вживались, але результатів не дали.

Заходи забезпечення доказів або позову до подачі даної заяви не здійснювались (п. 6, п. 7, ст 175 ЦПК України).

На виконання припису п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦІТК України повідомляє про наявність у мене оригіналів письмових доказів, копії яких додані до цієї заяви.

Судовий збір у розмірі 908,00 грн. сплачений повністю.

Іншого позову (позовів) до цього відповідача з тим самим предметом та тих самих підстав він не подавав.

На підставі ст. ст. 4, 175, 177, 184 ЦПК України, ст. ст. 1046, 1047, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, - позивач просить суд задовольнити позовні вимоги, викладені в прохальній частині його позовної заяви.

01.03.2021 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних положень ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., призначено справа № 368/166/21, провадження № 2/368/346/21, ( а.с., 8).

02.04.2021 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 189, 197 - 200, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі, прийнято процесуальне рішення про слухання справи в порядку загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання на 11 год. 00 хв. 28.04.2021 року.

28.04.2021 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшов відзив відповідачки ОСОБА_3 (а.с., 16 - 19) наступного змісту:

У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться цивільна справа № 368/166/21 за позовом ОСОБА_1 (далі - Позивач) до ОСОБА_3 (далі - Відповідач) про стягнення грошового боргу за договором позики.

Користуючись наданим ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України правом, Відповідач вважає за необхідне звернутися до суду з запереченнями щодо позову зважаючи на наступне.

Позивач стверджує, що 15.09.2016 р. він позичив Відповідачу 15000 грн. для її потреб, а саме: на проведення операції та утеплення будинку. Відповідач зобов`язалась повернути зазначену суму коштів до 31.12.2020 р. Укладення договору позики підтверджується наданою Позивачем розпискою.

У зв`язку з тим що, як стверджує Позивач, Відповідач у встановлений строк не повернула передані їй кошти, Позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення боргу.

Проте, зазначені Позивачем обставини щодо укладення між сторонами договору позики 15.09.2016 р. та неповернення Відповідачем переданих їй коштів не відповідають дійсності з підстав, наведених нижче.

По-перше, Позивач стверджує, що договір позики був укладений між сторонами 15.09.2016 року. Строк повернення коштів - до 31.12.2020 року. Позивач звертає увагу суду на те, що розписка, надана Відповідачем на підтвердження укладеного між сторонами договору, датується 26.11.2020 p., тобто була складена аж через 4 роки після укладення договору.

При цьому, Відповідач не могла взяти в борг у Позивача ні 15.09.2016 році, ні у 2020 році. Так, як було зазначено вище, у розписці вказано, що Відповідачу було передано 11000 грн. на проведення операції та 4000 на утеплення будинку. Проте утеплення будинку Позивач провела ще у березні-квітні 2015 p., а про необхідність проведення операції дізналася у 2017 р., що вбачається з даних її медичної карти. Таким чином, у 2016 році Відповідач не могла взяти кошти у борг для вказаних цілей, оскільки будинок на той момент уже був утеплений, а про операцію вона дізналася значно пізніше. Тим паче вона не могла позичити гроші у Позивача у 2020 році.

Таким чином. Позивач стверджує, що вона не отримувала гроші у борг від Позивача 15.09.2016 року.

По-друге зазначена розписка від 26.11.2020 р. не є належним доказом укладення між сторонами договору позики зважаючи на таке.

Згідно з ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або пьше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов 'язків.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, сгрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України з а договором позики одна спорона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові коїиґпи або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду з такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що тановлені договором.

Згідно з ч.2 ст. 640 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.07.2017р. у справі № 6-79цс14, постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2(1)15 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі за № 61-953св18.

Наведене свідчить, що розписка як документ, що підтверджує факт укладання договору позики, повинна містити наступні відомості: 1) умови отримання позичальником в борг грошей; 2) зобов`язання повернення грошей; 3) дату отримання коштів.

Разом з тим, розписка, надана Позивачем, не містить дати отримання Відповідачем коштів у борг.

Верховний суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, встановивши, що з тексту розписки не вбачається моменту передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним, зазначив, що зміст ніданої розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору піозики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача.

Таким чином, Відповідач зазначає, що надана Позивачем розписка не є підтвердженням укладеного між сторонами договору позики, оскільки її зміст не відповідає встановленим чинним законодавством умовам. При цьому жодних інших доказів на підтвердження існування між сторонами договірних відносин Позивачем надано не було.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до змісту ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики складається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у падках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалелсно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до пункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень.

Оскільки сума коштів, яку як стверджує Позивач було передано Відповідачу, більше ніж у 10 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, згідно зі 1049 ЦК України, дотримання письмової форми договору є обов`язковим, чого дотримано не було.

Наведене свідчить, що вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача суми боргу грунтуються виключно на словах Позивача і нічим іншим не підтверджуються.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3)показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 81 Цивільного кодексу України на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

При цьому слід брати до уваги, що належним доказом укладення між сторонами договору позики є саме належні письмові докази укладення такого договору (договір позики, розписка). Позивач обмежений в способах доказування існування між сторонами договірних відносин та факту невиконання договірних зобов`язань відповідачем, зокрема наведене не може підтверджуватися показаннями свідків.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу судів, на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.

Наведене свідчить, що належним доказом укладення Позивачем і Відповідачем договору позики є саме письмово укладений договір або належним чином складена розписка. Однак, письмового договору між сторонами не існує, а розписка, надана Позивачем, не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому не є належним доказом.

Таким чином, Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту укладення договору позики між сторонами та факту передачі коштів Відповідачу.

На підставі наведеного, Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

28.04.2021 року Кагарлицьким районним судом проведено підготовче судове засідання, по результатам якого судом на підставі п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України винесено процесуальну хвалу, згідно якої закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 год. 00 хв. 04.06.2021 року, (а.с., 28 - 30).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, обгрунтовував свої позовні вимоги обставинами, які викладені в мотивувальній частині його позовної заяви, та які судом наведено вище.

Заперечував факт спільного проживання його з відповідачкою ОСОБА_3 , заперечує факт застосування з його боку примусу під час написання розписки.

Суд оцінюючи показання позивача ОСОБА_1 , - вважає їх недоствовірними, які повністю спростовуються показаннями всих свідків, які були допитані в судовому засіданні, та спростовуються матеріалами справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 , - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, обгрунтовував свою позицію обставинами та нормами права, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, які судом викладені вище.

Суд, оцінюючи позицію представника позитвача, - вважає її лише простою лінією захисту прав та інтересів довірителя, проте, - така лінія захисту повністю спростовується показаннями свідків та матеріалами справи.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову, обгрунтовувала свою позицію обставинами та нормами права, які викладені в мотивувальній частині відзиву на позовну заяву.

Додатково зазначила, що на протязі тривалого часу вона підтримувала відносини з позивачем ОСОБА_1 , - проживала з ним фактично як одна сім`я по місцю проживання позивача ОСОБА_1 в м. Ржищеві в його будинку, що можуть підтвердити свідки.

Дійсно, вона барала дані кошти у відповідача, але вона їх не позичала, а ОСОБА_1 надавав дані кошти добровільно, в якості допомоги їй.

Після того, як вона перестала підтримувати відносини з ОСОБА_1 , він почав її переслідувати, а розписку вона написала під примцусом у неї в квартирі, - коли ОСОБА_1 її підстеріг і завів в квартиру та заставив написати таку розписку.

Вона писала заяву про її переслідування з боку ОСОБА_1 до поліції, але ніяких дій фактично працівники поліції не здійснили.

Що ж до операції, то операцію їй було проведено задовго до написання розписки, так такі кошти він їй надавав, але в добровільному порядку, як близькій людині.

Також що стосується коштів на утеплення будинку, то вона утеплила будинок задовго до написання розписки, такі кошти вона брала, але ці кошти ОСОБА_1 надавав їй добровільно, як близькій людині.

Суд оцінюючи показання відповідачки, - вважає їх логічними, послідовними, такими, які відповідають об`єктивним обставинам справи, так як узгоджуються з показаннями свідків, матеріалами справи.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 , - адвокат Клапчук Ф.П. заперечував проти задоволення позову, обгрунтовував свою позицію обставинами та нормами права, які викладені в мотивувальній частині відзиву на позовну заяву.

Оцінюючи позицію представника відповідача, - суд позитивно її сприймає, так як вона грунтується на належних та допустимих доказах, які були досліджені в судовому засіданні (показання свідків, письмові докази).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 дала наступні показання:

Проживає по АДРЕСА_1 .

Позивача ОСОБА_1 знає давно - більше 10 років, так як працювали на одному підприємстві.

Станом на даний час у неї хороші відносини з позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 , ні з ким із них неприязних відносин немає.

Відповідачку ОСОБА_3 знає років 5.

Позивач ОСОБА_1 при знайомсті з відповідачко представив ій відповідачку ОСОБА_3 як свою жіночку.

Вона була неодноразово вдома в ОСОБА_1 , - він її запрошував в гості.

Кожного разу в нього вдома була відповідачка ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 поводили себе як дуже близькі люди, так як фактично проживали разом.

Ні про який договір позики між позивачем та відповідачкою вона не чула.

Суд наголошує на тій обставині, що показання даного свідка позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не споростовано.

Суд, оцінюючи показання свідка ОСОБА_4 , - вважає їх правдивими, достовірними, такими, які відповідають дійсності, які узгоджуються з показаннями інших свідків.

З показань даного свідка вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 тривалий час підтримували близькі відносини один з одним, - проживали на одній житловій площі, яка належить позивачу ОСОБА_1 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 дала наступні показання:

Знає позивача ОСОБА_1 близько 28 років, - підтримує з ним дружні відносини.

Відповідачку знає близько 6 років.

Станом на даний час у неї хороші відносини з позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 , ні з ким із них неприязних відносин немає.

Вона неодноразово ходила до позивача ОСОБА_1 в гості.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 жили на житловій площі позивача ОСОБА_1 як близькі люди, фактично - як одна сім`я.

Відповідачка ОСОБА_3 доглядала за будинком, доглядала за грядкою за будинком.

Їхні відносини може охарактеризувати, як сімейні.

Суд наголошує на тій обставині, що показання даного свідка позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не споростовано.

Суд, оцінюючи показання свідка ОСОБА_5 , - вважає їх правдивими, достовірними, такими, які відповідають дійсності, які узгоджуються з показаннями інших свідків.

З показань даного свідка вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 тривалий час підтримували близькі відносини один з одним, - проживали на одній житловій площі, яка належить позивачу ОСОБА_1 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 дала наступні показання:

Вона є рідною доньбкою відповідача ОСОБА_3 , але, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, бажає надати пояснення по суті спору.

Так, її мати близько шести з половиною років підтримувала близькі стосунки з позивачем ОСОБА_1 , - вона майже постійно проживала в нього в будинку в м. Ржищів, доглядала за будинком, за городом.

Вона з чоловіком часто, особливо влітку, - приїзждили до ОСОБА_1 в гості.

Так як у ОСОБА_1 є човен, він їх катав по Дніпру.

Після того, як її мати перестала підтримувати відносини з ОСОБА_1 , - він почав переслідувати її, вимагати повернення коштів, які їй він надавав в добровільному порядку.

Мати писала заяву в органи поліції, але про результати її розгляду їй невідомі.

Суд наголошує на тій обставині, що показання даного свідка позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не споростовано.

Суд, оцінюючи показання свідка ОСОБА_6 , - вважає їх правдивими, достовірними, такими, які відповідають дійсності, які узгоджуються з показаннями інших свідків.

З показань даного свідка вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 тривалий час підтримували близькі відносини один з одним, - проживали на одній житловій площі, яка належить позивачу ОСОБА_1 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 дав наступні показання:

Він є дільничим інспектором ВП № 1 Обухівського ВП ГУ НП в Київській області, зоною його обслуговування, зокрема, - є територія м. Кагарлик Київської області.

В його провадженні був матеріал за заявою відповідачки ОСОБА_3 про застосування до неї насильства з боку позивача ОСОБА_1 .

Відразу зазначає, що ніколи ні позивача та відповідачку не бачив, ніяких стосунків еі з ким не підтримував, а з позивачем підтримував відносини лише по телефону.

Отже, отримавши матеріал по заяі ОСОБА_3 , він встановив мобільний номер телефону позивача ОСОБА_1 , та зателефонував йому.

В телефонній розмові ОСОБА_1 повідомив йому, що дійсно, він та ОСОБА_3 спільно проживали, і він надавав кошти ОСОБА_3 на лікування та на ремонт, але тепер вона кошти йому не повертає.

ОСОБА_1 під час розмови в телефонному режимі повідомив, що він в 2017 році давав кошти ОСОБА_3 на операцію в сумі 15000 грн., але, не зважаючи на його прохання, - відповідачка ОСОБА_3 ці кошти не повертає в добровільному порядку.

Ним була проведена профілактична бесіда з позивачем ОСОБА_1 , після чого він списав матеріал.

Суд, оцінюючи показання свідка ОСОБА_7 , - вважає їх правдивими, достовірними, такими, які відповідають дійсності, які узгоджуються з показаннями інших свідків.

З показань даного свідка вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 тривалий час підтримували близькі відносини один з одним, - проживали на одній житловій площі, яка належить позивачу ОСОБА_1 .

Також з показань даного свідка вбачається, що спір щодо коштів виник задовго до написання розписки.

Суд наголошує на тій обставині, що показання даного свідка позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не споростовано.

Загалом, оцінюючи показання свідків, суд вважає їх достовірними, правдивими, такими, які відповідають об`єктивним обставинам справи, так як узгоджуються з належними та допустимими доказами - письмовими доказами, які були досліджені судом в судовому засіданні.

Суд зазначає, що виходячи з аналізу показань свідків, позивач ОСОБА_1 , та відповідачка ОСОБА_3 тривалий час підтримували близькі стосунки, проживали спільно на одній житлвоій площі, проте, після припинення відносин, - позивач ОСОБА_1 почав вимагати від відповідачки ОСОБА_3 кошти, які він їй надавав в добровільному порядку, примусивши її написати розписку про ніби то укладання договору позики, проте, - суд вважає дану розписку по своїй правовій природі нікчемною, тобто такою, яка не тягне за собою будь - яких цивільно - правових відносин між позивачем та відповідачкою.

Так, показання відповідачки та свідків в судовому засіданні підтверджено в судовому засіданні наступними письмовими доказами:

- випискою із медичної картки стаціонарного хворого № 1 на ім`я ОСОБА_3 , ( а.с., 23 - 24), з якої вбачається, що операцію ОСОБА_3 було проведено ще 27.02.2018 року, що спростовує показання позивача ОСОБА_1 , що він надав кошти на операцію в 2020 році, - а тому позиція позивача ОСОБА_1 є апріорі нелогічною, та такою, яка викликає непереборний сумнів;

- матеріалами перевірки по заяві ОСОБА_3 до органів поліції, з яких вбачається, що дійсно, відповідачка 12.12.2020 року зверталася з заявою на дії ОСОБА_1 , який здійснює дії у виді переслідування її, та вимагання повернення коштів, які їй він надав на операцію ще в 2017 році. ( а.с. 76 - 78);

- матеріалами перевірки про розгляду звернення ОСОБА_3 , ЄО № 7212 від 12.12.2020 року (розпочато 12.12.2020, закінчено 29.12.2020), з яких вбачається, що дійсно ОСОБА_1 надавав кошти відповідачці ОСОБА_3 , проте, - не в дату, яка зазначена в розписці, а ще в 2017 році, а відповідачка ОСОБА_3 відмовляється повертати ці кошти ОСОБА_1 .

Дані обставини, які зазначені у висновку від 29 грудня 2020 року, (а.с., 78), - були встановлені з пояснень самого ОСОБА_1 , які він надав працівнику поліції в телефонному режимі.

Отже, оцінивши докази в їх сукупності, з точки зору їх належності та допустимості, суд приходить до переконливих висновків щодо наступного:

Так, в природі був факт передачі коштів в сумі 15000 грн. позивачем ОСОБА_1 відповідачці ОСОБА_3 , але вони були передані задовго в даті, яка зазначена в борговій розписці, - а саме, - задовго до 26.11.2020 року.

Такі кошти, на глибоке переконання суду, - були передані позивачем ОСОБА_1 відповідачці ОСОБА_3 ще в 2017 році (напередодні проведення операції ОСОБА_3 ), проте такі кошти були передані позивачем ОСОБА_1 в добровільному порядку, - враховуючи, що на той час позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 підтримували близькі відносини, а тому такі кошти були передані ОСОБА_1 в якості матеріальної допомоги близькій людині.

Проте, після розірвання близьких стосунків між сторонами, - позивач ОСОБА_1 почав переслідувати відповідачку ОСОБА_3 , вимагаючи повернення йому коштів, використовуючи при цьому засоби та способи, які не входять в перелік засобів та способів захисту законних прав та інтересів, які зазначені в ЦК та ЦПК України.

Суд вважає, що зазначена розписка від 26.11.2020 р. не є належним доказом укладення між сторонами договору позики, зважаючи на наступне:

Згідно з ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або пьше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов 'язків.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, сгрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна спорона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові коїиґпи або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду з такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що тановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.07.2017р. у справі № 6-79цс14, постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2(1)15 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі за № 61-953св18.

Наведене свідчить, що розписка як документ, що підтверджує факт укладання договору позики, повинна містити наступні відомості:

1) умови отримання позичальником в борг грошей;

2) зобов`язання повернення грошей;

3) дату отримання коштів.

Разом з тим, розписка, надана Позивачем, не містить дати отримання Відповідачем коштів у борг, що, в сукупності з доказами, які судом наведено вище, - викликає у суду непереборний сумнів у факту передачі таких коштів саме в дату, яка зазначена в розписці.

Верховний суд у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, встановивши, що з тексту розписки не вбачається моменту передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним, зазначив, що зміст ніданої розписки є суперечливим та не підтверджує укладення між сторонами договору піозики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача.

Таким чином, суд констатує, що надана Позивачем розписка не є підтвердженням укладеного між сторонами договору позики, оскільки її зміст не відповідає встановленим чинним законодавством умовам. При цьому жодних інших доказів на підтвердження існування між сторонами договірних відносин Позивачем надано не було, навпаки, з огляду на показання свідків та матеріали справи, - правова позиція позивача щодо існування договірних відносин між ним та відповідачкою - повністю спростовується.

Відповідно до ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до змісту ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики складається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у падках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалелсно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до пункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень.

Оскільки сума коштів, яку як стверджує Позивач було передано Відповідачу, більше ніж у 10 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, згідно зі 1049 ЦК України, дотримання письмової форми договору є обов`язковим, чого дотримано не було.

Наведене свідчить, що вимоги Позивача щодо стягнення з Відповідача суми боргу грунтуються виключно на словах Позивача і нічим іншим не підтверджуються.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3)показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 81 Цивільного кодексу України на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

При цьому слід брати до уваги, що належним доказом укладення між сторонами договору позики є саме належні письмові докази укладення такого договору (договір позики, розписка). Позивач обмежений в способах доказування існування між сторонами договірних відносин та факту невиконання договірних зобов`язань відповідачем, зокрема наведене не може підтверджуватися показаннями свідків.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу судів, на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.

Наведене свідчить, що належним доказом укладення Позивачем і Відповідачем договору позики є саме письмово укладений договір або належним чином складена розписка. Однак, письмового договору між сторонами не існує, а розписка, надана Позивачем, не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому не є належним доказом.

Таким чином, Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту укладення договору позики між сторонами та факту передачі коштів Відповідачу.

На підставі наведеного, суд приходить до непереборнгого висновку щодо необхідності відмови позивачу у задоволенні позовних вимог - у повному обсязі.

Відповідно, суд з урахуванням вищевикладеного та вимог ст. 264 ЦПК України приходить до наступного висновку:

- обставини, якими обґрунтовував позовну заяву позивач ОСОБА_1 , - в судоврму засіданні не підтвердилися;

- із встановлених обставин випливають зобов`язальні правовідносини;

- до встановлених правовідносин підлягають до застосування, зокрема, наступні норми права, - пункт 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постанова Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, постанова Верховного Суду від 02.07.2017р. у справі № 6-79цс14, постанови Верховного Суду України від 11 листопада 2(1)15 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі за № 61-953св18, ст.ст. 81, 202, 203, 207, 218, 626, 640, 1046, 1047, 1049, ЦК України;

- зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, позов не підлягає до задоволення;

- судові витрати слід залишити за позивачем;

- підстав до допущення судового рішення до негайного виконання на підставі положень ст. 367 ЦПК України, - судом не вбачаються;

- заходи забезпечення позову в даному цивільному провадженні не застосовувалися.

Враховуючи вищевикладене, керуючись пункт 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постанова Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, постанова Верховного Суду від 02.07.2017р. у справі № 6-79цс14, постанови Верховного Суду України від 11 листопада 2(1)15 року у справі за № 6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі за № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року у справі за № 6-996цс17, в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі за № 61-953св18, ст.ст. 81, 202, 203, 207, 218, 626, 640, 1046, 1047, 1049, ЦК України, п. 2 ч. 1 ст. 258, 259, 263, 263, 265, 268, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку на підставі ч. 1 ст. 352 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Згідно п. 15.5) Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються на надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Київського Апеляційного суду через Кагарлицький районний суд Київської області, а учасниками процесу, які не були присутні під час проголошення рішення, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя: Закаблук О.В.