КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 755/15630/21

провадження № 22-ц/824/15552/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Желепи О.В., Стрижеуса А.М.

за участю секретаря судового засідання - Беби В.А.

учасники справи:

заявник - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський Анатолій Миколайович

заінтересовані особи - ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк «Укргазбанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року у складі судді Катющенко В.П.

у цивільній справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк «Укргазбанк» про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року заявник звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з поданням, в якому просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , без вилучення паспортного документа до виконання боржником виконавчого листа №2-3915/11, виданого 08 лютого 2012 року Оболонським районним судом м. Києва.

Обґрунтовуючи подання, приватний виконавець зазначав, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження №65064247 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3915/11, виданого 08 лютого 2012 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором від 24 червня 2008 року у сумі 100 091,21 дол. США та 26 219,31 грн пені, 37 300 грн штрафних санкцій та 1 820,00 грн судових витрат.

08 квітня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, копії якої направлено сторонам до відома, а також до банківських установ з метою виконання.

Вказував, що боржник не вчиняє жодних дій, направлених на виконання рішення суду, декларації не надав, не надав інформації про наявність у нього банківських рахунків та сумісно нажитого майна, натомість, на думку приватного виконавця, боржник свідомо не виконує належні зобов`язання та ухиляється від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням.

Вжиті приватним виконавцем заходи бажаного результату не дали, у зв`язку з чим просив задовольнити подання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року у задоволенні подання відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 06 жовтня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нове рішення про задоволення подання приватного виконавця, у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що боржник повідомлявся про відкриття виконавчого провадження належним чином шляхом надіслання рекомендованої кореспонденції, яка повернулася з відміткою про невручення за закінченням терміну зберігання, що є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами конторою відправника, у даному випадку, приватного виконавця.

А тому вважає, що неотримання боржником поштової кореспонденції не може слугувати підставою для відмови судом у задоволенні подання виконавця про тимчасове обмеження боржника у прав виїзду за межі України, оскільки вказане зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою боржника.

Вказує також на те, що боржник ОСОБА_1 був присутнім при винесенні Оболонським районним судом м. Києва рішення, на виконання якого видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, проте, продемонстрував пасивність своєї поведінки щодо повернення коштів.

Уважає, що наявними у справі письмовими доказами підтверджується факт умисного ухилення боржника від виконання рішення суду.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги приватного виконавця заперечував, просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд виходив з того, що взагалі відсутні будь-які належні докази повідомлення боржника про вручення рекомендованого відправлення, реєстр відправки кореспонденції, квитанції про оплату послуг пересилання щодо направлення боржнику постанов приватного виконавця, у тому числі про відкриття виконавчого провадження, в ході здійснення ним виконавчого провадження.

Частинами першою та четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення , або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам ухвалене рішення не відповідає з огляду на наступне.

Судом установлено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження №65064247 з примусового виконання виконавчого листа №2-3915/11, виданого 08 лютого 2012 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором від 24 червня 2008 року у сумі 100 091,21 дол. США та 26 219,31 грн пені, 37 300 грн штрафних санкці та 1 820,00 грн судових витрат.

08 квітня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, копії якої направлено сторонам до відома, а також до банківських установ з метою виконання.

Згідно відповідей банківських установ у боржника відсутні відкриті рахунки в банках або ж недостатньо коштів на відкритих рахунках для виконання постанови.

З відповіді АТ КБ «ПриватБанк» приватним виконавцем було встановлено наявні відкриті рахунки на ім`я боржника ОСОБА_1 та 12.04.2021 і 29.04.2021 сформовано платіжні вимоги до АТ КБ «ПриватБанк» щодо безспірного стягнення коштів з рахунків боржника на погашення вимог виконавчого документа та таким чином у безспірному порядку було списано суму у загальному розмірі 7 550,45 грн, що є недостатнім для погашення суми заборгованості.

Також 08 квітня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - відповідні відомості щодо суб`єкта ОСОБА_1 відсутні.

За даними відповідей компетентних органів за боржником відсутні зареєстровані транспортні засоби; боржник є самозайнятою особою, яка самостійно нараховує (сплачує) дохід від здійснення підприємницької або незалежної професійної діяльності.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України дані щодо перетину ОСОБА_1 державного кордону - відсутні, а за даними Державної міграційної служби України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортом громадянина України для виїзду за кордон не документувався.

07 вересня 2021 року приватним виконавцем було сформовано та скеровано на адресу боржника виклик, яким зобов`язано його з`явитися до виконавця 15 вересня 2021 року щодо сплати боргу або надання підтверджуючих документів про сплату.

На цей час боржник не вчиняє жодних дій, направлених на виконання рішення суду, декларації не надав, не надав інформації про наявність у нього банківських рахунків та сумісно нажитого майна, натомість, на думку приватного виконавця, боржник свідомо не виконує належні зобов`язання та ухиляється від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням. Вжиті приватним виконавцем заходи бажаного результату не дали.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, зокрема, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом». Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання в межах кожної держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення прав громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, в тому числі, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов`язань (п.5 ч.1 ст.6).

Статтею 6 вказаного Закону встановлено перелік підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, якщо громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» (положення статті, які діяли на момент здійснення виконавчих дій) передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених вищезазначеним законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відмовляючи у задоволенні подання , суд послався на те, що приватним виконавцем не надано жодних документів, які б свідчили, що боржник свідомо та умисно ухиляється від виконання зобов`язання, при цьому маючи змогу виконати таке зобов`язання, але не робить цього з неповажних причин. Самої лише наявності заборгованості і відсутності майна, на яке можна звернути стягнення, не достатньо для того, щоб встановили факт ухиляння боржника від виконання грошового зобов`язання.

Такий висновок суду є передчасний з огляду на таке.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про примусове тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього виконавчим документом зобов`язань. Для цього, перш за все, є необхідним встановити факт обізнаності боржника про відкрите виконавче провадження та необхідності вчинення дій щодо виконання виконавчого документа.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: відступати, відхилятися, вивертатися; намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», як то утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Вирішуючи питання чи є ухилення боржника від виконання зобов`язань свідомим, суд має враховувати комплекс процесуальних дій, які були вжиті державним виконавцем для виконання рішення суду.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та підтвердженим матеріалами виконавчого провадження.

Встановлення наявності зобов`язання у боржника, в даному випадку грошового зобов`язання щодо сплати заборгованості, та факту ухилення останнього від його виконання (бездіяльність, свідоме невиконання зобов`язання), дозволяють при вирішенні подання керуватись положеннями частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», згідно з якою громадянинові України, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо такий громадянин ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов`язань.

Як установлено судом 08 лютого 2012 року Оболонським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором від 24 червня 2008 року у сумі 100 091,21 дол. США та 26 219,31 грн пені, 37 300 грн штрафних санкцій та 1 820,00 грн судових витрат.

Будь-які дані про добровільне погашення боргу протягом майже десяти років боржником в матеріалах справи відсутні.

Про обізнаність винесення рішення та обов`язок його виконання свідчить те, що боржник був присутнім при ухваленні рішення та знає про необхідність сплати боргу на користь позивача ПАТ АБ «Укргазбанк».

08 квітня 2021 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, копії якої направлено сторонам до відома, а також до банківських установ з метою виконання.

Отже, колегія дійшла висновку, що боржник , будучи обізнаним про свої зобов`язання, досить тривалий час, не вчиняє жодних дій, направлених на виконання рішення суду, декларації не надав, не надав інформації про наявність у нього банківських рахунків та сумісно нажитого майна, натомість, боржник свідомо не виконує належні зобов`язання та ухиляється від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням.

Вжиті приватним виконавцем заходи бажаного результату не дали.

Верховний Суд у справі №756/9582/14-ц від 24 лютого 2021 року вказав, що згідно з ч. 1 ст. 31 Закону № 606-ХIV копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, які державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до ст. 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі(частина перша статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій).

Як убачається з матеріалів справи боржник повідомлявся про відкриття виконавчого провадження належним чином шляхом надіслання рекомендованої кореспонденції, яка повернулася з відміткою про невручення за закінченням терміну зберігання, що є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами конторою відправника, а, у даному випадку, приватного виконавця.

А тому колегія вважає, що неотримання боржником поштової кореспонденції не може слугувати підставою відмови судом в задоволенні подання виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, оскільки вказане зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою боржника.

Окрім того, як зазначалося вище, боржник ОСОБА_1 був присутнім при винесенні Оболонським районним судом м. Києва рішення, на виконання якого видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, проте продемонстрував пасивність своєї поведінки щодо повернення коштів.

З огляду на зазначене, колегія доходить висновку, що суд першої інстанції допустив неповноту встановлення фактичних обставин та неправильне застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах, що призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення подання.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця Телявського А.М. підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 270 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року - скасувати.

Подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича - задовольнити.

Тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , без вилучення паспортного документа до виконання боржником виконавчого документа - виконавчого листа № 2-3915/11, виданого 08 лютого 2012 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором від 24 червня 2008 року у сумі 100 091,21 дол. США та 26 219,31 грн пені, 37 300 грн штрафних санкцій та 1 820,00 грн судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 270 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «23» листопада 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

А.М. Стрижеус