Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

Справа №377/558/20

Провадження №2/377/19/21

18 січня 2021 року Славутицький міський суд Київської області в складі головуючої - судді Теремецької Н.Ф., за участю секретаря судового засідання Щуковської А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Прокопенка О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

У С Т А Н О В И В:

21 вересня 2020 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ст. ст. 386, 391,405 ЦК України, просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, яка втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що згідно договору міни серії АВК № 643290, посвідченого 14 червня 2000 року державним нотаріусом Славутицької державної нотаріальної контори Київської області Наваліхіною О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2901, позивачем ОСОБА_1 та її дочкою ОСОБА_4 , набуто в порядку обміну у спільну сумісну власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . 15 червня 2000 року їх право спільної сумісної власності на вищевказане житлове приміщення було зареєстровано у Славутицькому міському бюро технічної інвентаризації Київської області за № 167/172, у реєстровій книзі за № 1 та внесено зміни про власника в технічний паспорт. В подальшому, між позивачем, як співвласницею вищевказаного житлового приміщення, та КП «ЖКЦ» було укладено договір про забезпечення житлово- комунальними послугами № 2366 від 11 грудня 2004 року та договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 943 від 18 жовтня 2006 року. З того періоду часу позивач самостійно несе всі витрати по утриманню їх квартири, оплаті комунальних послуг, в тому числі і тих, що нараховуються на її сина ОСОБА_2 , незважаючи на його непроживання в їх квартирі. На даний час співвласниками вищезазначеної квартири є позивач та її дочка ОСОБА_4 , яка 16.10.2010 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , про що в книзі реєстрації шлюбів відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області зроблено відповідний актовий запис № 147, та внаслідок чого нею було змінено прізвище на ОСОБА_6 . У квартирі на даний час зареєстровані позивач та відповідач. Син позивача ОСОБА_2 - відповідач у справі фактично з 2012 року за місцем реєстрації не проживає. Ще в 2012 році він виїхав до м. Києва на заробітки, де він мешкає на даний час позивачу не відомо, оскільки він останнім часом спілкується з нею лише через соціальні мережі. Саме з того часу позивач від відповідача щодо його фактичного проживання та роботи відомостей не отримувала. Відповідач ОСОБА_2 ніколи не звертався до правоохоронних органів з питань вчинення йому будь-яких перешкод у проживанні чи користуванні квартирою. Відповідно, ніколи він не звертався з даного питання і до суду. Будь-якої домовленості між позивачем, її дочкою ОСОБА_3 - третьою особою у справі та відповідачем з приводу збереження за ним права користування квартирою на час його відсутності у них не було. Вищенаведені обставини дають позивачу всі підстави вимагати в судовому порядку захисту її порушених прав як співвласника нерухомого майна, шляхом визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв`язку з його відсутністю та непроживання в ньому з 2012 року, тобто понад вісім років, без поважних причин.

Ухвалою судді від 28 вересня 2020 року після виконання вимог, передбачених ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 27 жовтня 2020 року.

27 жовтня 2020 року цивільну справу було знято з розгляду та призначено нове підготовче засідання на 26 листопада 2020 року.

Ухвалою суду від 26 листопада 2020 року було відкладено підготовче засідання на 10 грудня 2020 року на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України.

Ухвалою суду від 10 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 28 грудня 2020 року.

Ухвалою суду від 28 грудня 2020 року було відкладено судовий розгляд справи на 18 січня 2021 року на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити, посилаючись на те, що після закінчення школи у 2005 році відповідач, який є її сином, виїхав на навчання до м. Севастополя. В 2010 році він повернувся до м. Славутича, оскільки перевівся на заочну форму навчання, півроку проживав разом з нею, а після отримання диплому в 2011 році виїхав до міста Києва на заробітки, до м. Славутича приїжджав рідко. З середини 2012 року відповідач взагалі перестав приїжджати до м. Славутича. Вона спілкується з відповідачем лише в соціальних мережах. В соціальних мережах її син написав, що виїхав за кордон, у нього все добре, але даних про те, де він фактично проживає, у неї немає. Вона самостійно несе витрати по утриманню квартири, сплачує житлово-комунальні послуги, та неодноразово просила відповідача добровільно знятися з реєстрації у її квартирі, відповідач з приводу цього не заперечував, однак самостійно цього не робив. На даний час у неї постало питання про продаж або обмін квартири, однак для цього необхідно зняти з реєстрації відповідача, оскільки його реєстрація в квартирі є перепоною для її продажу. Будь-яких перешкод у користуванні квартирою відповідачу вона не чинила, між ними відсутні будь-які домовленості щодо збереження за відповідачем права користування квартирою.

Представник позивача - адвокат Прокопенко О.П. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити з тих підстав, що позивач та третя особа у справі - ОСОБА_3 є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час в вищевказаній квартирі зареєстровані позивач та відповідач. Відповідач з 2012 року не проживає в спірній квартирі без поважних причин, на даний час місце його фактичного проживання позивачу не відоме. Позивач самостійно несе витрати з утримання вищезазначеної квартири, оплачує житлово-комунальні послуги. Позивачем жодних перешкод відповідачу з приводу користування житловим приміщенням не вчинялося, будь-які домовленості щодо збереження за відповідачем права користування квартирою відсутні. Вищенаведені обставини та положення статтей 386, 392, 405 ЦК України є підставою для визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та за зареєстрованим місцем проживання, проте конверт із судовою повісткою повернувся до суду з відміткою причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив на позов відповідач до суду не направив. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України заяву про продовження строку, встановленого судом для подання відзиву, в зв`язку з неможливістю вчинення цієї процесуальної дії у визначений строк, зумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, ОСОБА_2 не надав. Заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшла.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, до суду подала заяву, в якій просила проводити судове засідання за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

За наявністю умов, передбачених ст. ст. 280-282 ЦПК України, за згодою позивача суд ухвалив заочне рішення у справі відповідно до ухвали суду від 18 січня 2021 року.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою позивача. Їй відомо, що у позивача є син, але де він проживає вона не знає. В квартирі позивача він бував рідко. Речей у квартирі сина позивача - відповідача у справі, немає. Перешкоди у користуванні квартирою позивач не чинила. За час непроживання у квартирі відповідач до неї за ключами не приходив.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що він знайомий з позивачем з 1996 року, знає її сина ОСОБА_9 та дочку ОСОБА_10 . В 2005 році відповідач закінчив школу та поїхав навчатися. До 2012 року приїздив до м. Славутича, а після 2012 року додому не повертався. Оскільки він підтримує з позивачем дружні стосунки, часто буває у неї вдома, то бачив, що на даний час в спірній квартирі проживає лише позивач. Останній раз він бачив відповідача в квартирі позивача в 2011 році. У позивача з сином нормальні відносини, перешкод у користуванні квартирою позивач відповідачу не чинила.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що вона знайома з позивачем та її дітьми з 1998 року, з того часу підтримує з нею дружні стосунки. Приблизно 1 раз в місяць буває у неї вдома. На даний час в спірній квартирі позивач проживає одна. Останній раз вона бачила ОСОБА_9 10 років тому, де він на даний час знаходиться, їй не відомо. Позивач самостійно несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. У позивача з відповідачем нормальні відносини, відповідач до неї не звертався з приводу того, що йому чинять перешкоди у користуванні квартирою.

Вислухавши вступне слово позивача та її представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору міни серії АВК № 643290, посвідченого 14 червня 2000 року державним нотаріусом Славутицької державної нотаріальної контори Наваліхіною О.О., копія якого долучена до матеріалів справи, гр. ОСОБА_1 , ОСОБА_4 передали в порядку обміну належну їм на праві сумісної власності квартиру АДРЕСА_3 АДРЕСА_4 , належну гр. ОСОБА_12 (а. с. 18).

Право приватної спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , 15 червня 2000 року зареєстровано в Славутицькому міському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстровим номером 167/172.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , копія якого долучена до справи, виданого 16 жовтня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , третя особа у справі, 16 жовтня 2010 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 147. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку ОСОБА_6 , дружині ОСОБА_6 (а. с. 13).

На час подачі позовної заяви, згідно довідки управління адміністративних послуг Славутицької міської ради Київської області від 07.09.2020 року за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрований, крім позивача, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації: 05.03.2004 року (а. с. 30).

Відповідно до Договору № 2366 про забезпечення житлово-комунальними послугами від 14 липня 2004 року, договір укладено між Комунальним підприємством «Житлово-комунальний центр» в особі директора Жаболенко І.М. та власником житлового приміщення ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 23).

Згідно з Договором № 943 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 18 жовтня 2006 року, договір укладено між Комунальним підприємством «Житлово-комунальний центр» в особі директора Жаболенко І.М. та власником квартири ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 24-27).

Як вбачається з копій рахунків на оплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , позивач ОСОБА_1 несе витрати по оплаті житлово-комунальних послуг за житло, в якому вона зареєстрована разом з відповідачем (а. с. 28-29).

Згідно з довідкою Славутицького ВП Броварського ВП ГУНП в Київській області від 15.09.2020 року № 4263/109/1003/1/06-2020, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період 2014-2020 з заявами щодо вчинення йому перепон у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 та інших протиправних дій по відношенню до нього зі сторони осіб, які проживають у даному приміщенні до Славутицького відділення поліції Броварського ВП ГУНП в Київській області не звертався (а. с. 36).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 цього Кодексу).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно з правилами ч. 1 ст. 29 цього Кодексу місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Стаття 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зобов`язує громадянина України, а також іноземця чи особу без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

За правилом ч. 1 ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі , зокрема: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

За змістом ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Як зазначено у ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За правилом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Факт не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні з 2012 року підтверджено показаннями свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , а також актами про непроживання від 15.03.2016 року, 24.05.2018 року, 03.09.2020 року ( а.с. 31-35).

Зазначені обставини свідчать про те, що житлові права відповідача не порушені, тому що обставин, які б свідчили про те, що позивач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою відповідачеві, судом не встановлено. З досліджених в судовому засіданні доказів суд вважає встановленим, що відповідач відсутній в спірній квартирі близько восьми років без поважних причин, будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу збереження його права користування на час його відсутності в них не було, а законом інше не визначено, що є підставою для визнання відповідача особою, що втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 840,80 гривень.

Представник позивача 18.01.2021 року подав до канцелярії суду заяву, в якій просив не стягувати з відповідача на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, з відповідача на користь позивача не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 263-265, 280-282 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається через Славутицький міський суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_5 .

Повне заочне рішення складено 25 січня 2021 року.

Суддя Н. Ф. Теремецька