Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 756/18099/13
Номер провадження 22-ц/824/13281/2021
Головуючий у суді першої інстанції Н.О. Яценко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач

17 листопада 2021 року місто Київ

Номер справи 756/18099/13

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва»

позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом ОСОБА_1

позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом ОСОБА_2

відповідач за зустрічним позовом Оболонська районна в м.Києві державна адміністрація

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва»

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року, ухваленеу складі судді Яценко Н.О., в приміщенні Оболонського районного суду м.Києва, повне рішення складено 23 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2013 року КП «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м.Києві, правонаступником якого є КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», звернулося до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_1 , який діяв на той час в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві адміністрації, КП «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м.Києві, про виселення, мотивованим тим, що будинок АДРЕСА_1 у 2012 році було передано у комунальну власність територіальної громади м.Києва та передано на баланс КП «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м.Києві, правонаступником якого є КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва». Позивач вказує, що у кімнаті НОМЕР_3 квартири АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_1 , разом із дочкою ОСОБА_2 , без відповідної правової на те підстави. Відповідачі не мають належним чином оформленого ордера на вселення в кімнату НОМЕР_3 квартири АДРЕСА_2 та їх місце проживання у даному будинку не зареєстроване у визначеному законом порядку. З урахуванням зазначеного, позивач просив суд виселити ОСОБА_1 та його дочку ОСОБА_2 із займаного житлового приміщення без надання їм іншого житла.

ОСОБА_1 , який діяв в своїх та в інтересах ОСОБА_2 (як законний представник неповнолітньої дитини), подав до суду зустрічну позовну заяву, уточнену у подальшому, до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації, третя особа: КП «Житлосеріс «Куренівка» Оболонського району у м.Києві, про визнання за ним та його дочкою право користування кімнатою АДРЕСА_3 .

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що вселився разом із родиною у кімнату № НОМЕР_1 (за новою нумерацією кімната НОМЕР_3 у квартирі АДРЕСА_4 ) гуртожитку по АДРЕСА_1 на підставі ордеру №695 від 25 вересня 2002 року, виданого житловим управлінням «Західне» ДП «Екос» ПАТ «ХК «Київміськбуд». Проживає у даному гуртожитку разом з дочкою з 2002 року, сплачує комунальні платежі, здійснив ремонтні роботи. З 2004 року статус гуртожитку було змінено на житловий будинок для малосімейних з подальшими відповідними змінами до поверхневих планів будинків. У 2012 році ДП «ЕКОС» АТХК «Київміськбуд» здійснювало спроби визнати недійсним ордер №695, проте у задоволенні позову було відмовлено, що підтверджує правомірність проживання та вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до вказаної кімнати будинку. ОСОБА_1 вказав, що ні він, ні його дочка не мають іншого житла. З урахуванням вказаних обставин просив суд визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування кімнатою НОМЕР_3 квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 05 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва». Зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування кімнатою АДРЕСА_3 .

Не погоджуючись з рішенням суду КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував, що у відповідачів відсутні відповідні правові підстави для проживання у кімнаті НОМЕР_3 квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 вселився у гуртожиток на умовах тимчасового користування наданого йому ліжко - місця за домовленістю керівництва Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві, а не як працівник підприємства. Наданий відповідачем доказ, що має назву «ордер» ні за формою, ні за змістом не відповідає спеціальному ордеру, форма та зміст якого встановлена законодавством. Також суд не врахував, що відповідачем не було надано суду доказів, що його виселення разом із дочкою без надання іншого житла буде надмірним тягарем для родини, факт фінансової неспроможності відповідача винаймати інше житло не встановлювався судом під час розгляду справи. Судом першої інстанції проігноровано ту обставину, що половину «тривалого часу 19 років проживання у спірному приміщенні» продовжуються судові спори щодо виселення відповідачів з приміщення, а суди неодноразово констатували факт відсутності у відповідачів правових підстав для проживання у спірному приміщенні. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, а відповідачі самовільно зайняли спірне приміщення без дозвільних документів.

Своїм правом на подачу відзиву відповідачі та треті особі не скористалися.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» Гайдучок О.О. доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити скаргу з викладених в ній підстав.

ОСОБА_1 та представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції просили залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідач за зустрічним позовом Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація та треті особи КП «Житлосеріс «Куренівка» Оболонського району у м.Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві адміністрації, будучи належним чином повідомленими про час та дату розгляду справи, явку своїх представників у судове засідання апеляційної інстанції не забезпечили. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від вказаних осіб не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності представників Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, КП «Житлосеріс «Куренівка» Оболонського району у м.Києві, Служби у справах дітей Оболонської районної в місті Києві адміністрації, з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, приписами статті 127 ЖК Української РСР та пункту 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208 (чинних на час виникнення спірних правовідносин) гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Згідно вимог ч.2 ст.128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст.129 ЖК Української РСР).

У пункті 10 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

За змістом пункту 40 Примірного положення про гуртожитки сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Із матеріалів справи вбачається та було встановлено судом, що вселення ОСОБА_1 та його неповнолітньої (на той час) дочки ОСОБА_2 у гуртожиток по АДРЕСА_1 відбулося на підставі ордера №695 від 25 вересня 2002 року, виданого житловим управлінням «Західне» ДП «Екос» ПАТ «ХК «Київміськбуд», у кімнату № НОМЕР_2 на три ліжко-місця для поселення у гуртожиток. Місце роботи ОСОБА_1 - Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації №1915 від 20 жовтня 2004 року та змін до нього за розпорядженням №2240 від 10 грудня 2004 року статус гуртожитку по АДРЕСА_1 з 01 грудня 2004 року змінено на житловий будинок для малосімейних та згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації від 12 вересня 2012 року №1605 «Про безоплатне прийняття відомчого житлового фонду, службового житла, зовнішніх інженерних мереж ПАТ «ХК «Київміськбуд» вказаний будинок передано у комунальну власність територіальної громади м. Києва.

Будинок по АДРЕСА_1 відповідно до розпорядження Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації №524 від 09 жовтня 2012 року «Про прийняття на баланс комунальних підприємств житлово-комунального господарства Оболонського району м. Києва будинків ПАТ «ХК «Київміськбуд» (додаток №4) передано на баланс КП «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району у м.Києві, правонаступником якого є КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва».

Пунктом 4 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10 грудня 2004 року №2240 доручено Голосіївській, Деснянській, Оболонській, Подільській районним в м. Києві державним адміністраціям затвердити відповідні спільні рішення адміністрації та профспілкового комітету АТ ХК «Київміськбуд» про надання житлових приміщень мешканцям будинків, зазначених в пункті 1 цього розпорядження, які в них постійно проживають, зареєстровані та перебувають на черзі квартирного обліку, та видати ордери у встановленому порядку протягом 2005 року.

Звертаючись до суду із позовом про виселення відповідачів із займаної ними кімнати позивач вказував на незаконне проживання ОСОБА_1 та його дочки у гуртожитку по АДРЕСА_1 , статус якого було змінено на житловий будинок для малосімейних. Натомість відповідач звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами про визнання за ним та його дочкою права користування спірною кімнатою.

Отже, у даній справі між сторонами виник спір з приводу наявності у ОСОБА_1 та його дочки ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, а саме: кімнатою АДРЕСА_3 , до якої вони вселилися як у кімнату гуртожитку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» про виселення та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним та ОСОБА_2 право користування кімнатою НОМЕР_3 квартири АДРЕСА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_1 та його дочки, оскільки звільнення приміщення в інтересах держави становитиме непропорційне втручання без дотримання балансу інтересам відповідачів у збереженні єдиного житла, яке не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві. З урахуванням того, що відповідачі вселилися до спірної кімнати на відповідній правовій підставі, впродовж тривалого часу 19 років проживають у спірному приміщенні, сплачують комунальні послуги, утримують житло, що свідчить про тісні зв`язки із спірною кімнатою, як із єдиним наявним у них житлом, суд дійшов висновку про задоволення вимог про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування кімнатою НОМЕР_3 квартири АДРЕСА_2 .

Колегія суддів вважає такі висновки суду законними і обґрунтованими, такими що повністю відповідають встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Конституція України в частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положеннями статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положення статті 47 Конституції України передбачають, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Прокопович проти Росії» (рішення від 18 листопада 2004 року, заява №58255/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення такої особи з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З урахуванням обставин даної справи, яка неодноразово переглядалась судами, висновками Верховного Суду, зробленими за результатами перегляду судових рішень, ухвалених за результатами розгляду справи по суті спору, колегія суддів вважає, що розгляд даної справи повинен відбуватися із застосуванням практики Європейського суду з прав людини, зокрема викладеної у рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», у якому сформульовані загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення.

Так, Європейський суд з прав людини констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем», «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Судом достеменно встановлено, що ОСОБА_1 разом з дочкою вселився до житлового приміщення (на той час) гуртожитку з дотримання встановленого порядку, а саме на підставі ордера №695 від 25 вересня 2002 року, виданого житловим управлінням «Західне» ДП «Екос» ПАТ «ХК «Київміськбуд». Вказаний ордер не визнаний у встановленому законом порядку недійсним. Упродовж тривалого часу (близько 20 років) ОСОБА_1 проживає у спірному приміщенні разом з дочкою, сплачує комунальні послуги, утримує житло, що свідчить про тісні зв`язки із спірною кімнатою, як із єдиним наявним у нього та його дочки житлом, а тому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право користування таким житлом - (на теперішній час) кімнатою АДРЕСА_3 , незважаючи на зміну гуртожитком статусу на житловий будинок для малосімейних.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вселився у кімнату в гуртожитку, у якій проживає разом з дочкою, нумерація цієї кімнати була змінена у зв`язку із зміною гуртожитком статусу на житловий будинок для малосімейних. Будь - якого іншого житла відповідач та його дочка не мали та не мають, понад 20 років місце свого проживання вони не змінювали. Вказані обставини дають підстави вважати, що у відповідачів виникли достатні та триваючі зв`язки із вказаним місцем проживання, втрата якого призведе до втручання у право на повагу до житла. Зазначене знайшло своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом та позивачем не спростовано.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для виселення ОСОБА_1 із дочкою з спірного приміщення, оскільки таке виселення відповідачів з кімнати, у якій вони проживають понад 20 років, без надання іншого житлового приміщення, не відповідатиме критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

У рішенні «Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 42, від 02 грудня 2010 року Європейський суд з прав людини констатував, що «втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…».

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії», заява № 20082/02, пункт 56).

Отже, вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із займаного житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 березня 2011 року, заява №30856/03; «Садов`як проти України» від 17 травня 2018 року, заява №17365/14).

З урахуванням зазначених норм та встановлених судом першої інстанції обставин, що підтверджуються матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не довів правомірність виселення відповідачів із спірного жилого приміщення.

Суд вважає, що у даному випадку втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Позивач не аргументував ані легітимну мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ані співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07).

Суд зауважує, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення права на повагу до житла, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ураховуючи зазначені висновки Європейського суду з прав людини щодо належного застосування статті 8 Конвенції та необхідності дотримання балансу правомірності втручання у право заявника на повагу до його житла та інтересів держави, колегія суддів уважає, що встановивши, що ОСОБА_1 разом із своєю дочкою ОСОБА_2 вселилися в кімнату в гуртожитку на відповідній правовій підставі, а саме на підставі ордеру, постійно проживають у ньому, хоча не зареєстровані за адресою місця проживання, іншого місця реєстрації та проживання у визначеному законом порядку не мають, також не мають у власності чи користуванні іншого житла, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна кімната у гуртожитку є їх єдиним «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції, незалежно від зміни правового режиму житла, яке за своїм статусом перейшло з гуртожитку до житлового будинку малосімейних, що є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним для користування відповідачам, а їх виселення без надання іншого житла буде невиправданим втручанням у право родини на житло, з урахуванням відсутності у відповідачів іншого житла та матеріальної можливості винаймати інше житло. Позивач за основним позовом не надав суду доказів того, що відповідачі мають матеріальні можливості щодо оренди або придбання іншого житла, ОСОБА_4 зазначену обставину оспорюють.

Апелянт, посилаючись у апеляційній скарзі як на підставу для задоволення позовних вимог про виселення відповідачів, стверджує про недійсність ордеру, на підставі якого ОСОБА_1 вселився у спірну кімнату, посилаючись на те, що ордер за своєю формою та змістом не відповідає вимогам закону.

Проте, такі твердження КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначені обставини не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті спору щодо виселення відповідачів.

Із матеріалів справи вбачається, що питання щодо дійсності ордеру, на підставі якого ОСОБА_1 з дочкою вселився у кімнату в гуртожитку вирішувалося у судовому порядку.

Так, ДП по експлуатації та ремонту житлового фонду та об`єктів соціально-побутового призначення «ЕКОС» АТХК «Київміськбуд» зверталося до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання ордеру недійсним та виселення з жилого приміщення без надання іншого житла, який рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 08 серпня 2012 року було задоволено (справа №2605/7611/12).

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 03 жовтня 2012 року було скасовано рішення Оболонського районного суду м.Києва від 08 серпня 2012 року та ухвалено нове рішення про відмову ДП по експлуатації та ремонту житлового фонду та об`єктів соціально-побутового призначення «ЕКОС» АТХК «Київміськбуд» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання ордеру недійсним та виселення з жилого приміщення без надання іншого житла.

Рішення суду набрало законної сили, а тому у силу положень ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені судом у ході розгляду справи №2605/7611/12 не доказуються при розгляді даної справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що підстави для визнання ордеру №695 від 25 вересня 2002 року, виданого житловим управлінням «Західне» ДП «Екос» ПАТ «ХК «Київміськбуд», недійсним відсутні.

Таким чином, посилання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» у апеляційній скарзі на те, що ордер, на підставі якого ОСОБА_1 з дочкою вселились у спірне приміщення, ні за формою, ні за змістом не відповідає спеціальному ордеру, форма та зміст якого встановлена законодавством не можуть слугувати у даному випадку підставою для виселення відповідачів, оскільки судом у рамках розгляду справи №2605/7611/12 ордер недійсним не визнано. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що питання щодо дійсності (або недійсності) ордеру №695 від 25 вересня 2002 року, виданого житловим управлінням «Західне» ДП «Екос» ПАТ «ХК «Київміськбуд», не є предметом даного спору.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що факт фінансової неспроможності відповідача винаймати інше житло не встановлювався судом під час розгляду справи, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи та наданими стороною відповідача у судовому засідання апеляційної інстанції поясненнями.

Так, ОСОБА_1 повідомив суду апеляційної інстанції про те, що немає іншого житла, у якому може проживати разом із дочкою. Також повідомив, що немає матеріальної можливості винаймати інше житло, оскільки для нього та його дочки це буде непідйомним тягарем, що значно погіршить їх рівень життя.

Колегія суддів встановила, що на спростування зазначених відповідачем обставин, позивач не надав у розпорядження суду як першої так і апеляційної інстанцій відповідних доказів. Такі посилання позивача ґрунтуються на припущеннях, а тому не заслуговують на увагу суду.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів наявність нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів, тому правові підстави для їх виселення відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності доказів наданих стороною відповідача на спростування зазначених позивачем обставин щодо наявності підстав для виселення, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову та навів достатнє мотивоване обґрунтування підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. При цьому суд вірно врахував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Загалом такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до намагання переоцінити встановлені судом обставини.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22.11.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна