МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 473/3246/21 Провадження № 22-ц/812/1999/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 вересня 2021 року, постановлену під головуванням судді Лузан Л.В., в приміщенні того ж суду, за заявою Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року Акціонерне товариство «Миколаївобленерго» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію.

В заяві АТ «Миколаївобленерго» зазначає, що ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачем електричної енергії, розподіл якої здійснює АТ «Миколаївобленерго».

01 вересня 2010 року між ВАТ ЕК «Миколаївобленерго» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є АТ «Миколаївобленерго») та ОСОБА_1 було укладено договір про користування електричною енергією №114125 за вищевказаною адресою та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідно до Договору про користування електричною енергією від 01.09.2010 № 114125 та пунктів 38, 42 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357 (далі - ПКЕЕН), які діяли в період виникнення спірних правовідносин, енергопостачальник забезпечує надійне постачання електричної енергії згідно з умовами ліценцій та договором, а споживач зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору.

Згідно п. 20 ПКЕЕН та п. 2.3.13 глави 2.3 розділу II ПРРЕЕ, розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Згідно пункту 4.10 розділу IV ПРРЕЕ побутові споживачі здійснюють повну оплату вартості обсягу спожитої електричної енергії на початку періоду, наступного за розрахунковим. Відповідно до пункту 4.12 розділу IV ПРРЕЕ, плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Пунктом 12 Договору передбачено, що плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця і здійснюється за розрахунковими книжками.

У порушення зазначених норм ПКЕЕН, ПРРЕЕ, станом на 01.01.2019р. виникла заборгованість по особовому рахунку № НОМЕР_2 на загальну суму 645,75 грн.

Станом на теперішній час, електроустановка Споживача за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться у відключеному стані.

Посилаючись на зазначене, АТ «Миколаївобленерго» просило видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 цієї заборгованості.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 вересня 2021 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію.

Не погодившись з вказаною ухвалою, АТ «Миколаївобленерго» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статей 256, 257, 264 ЦК України, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило скасувати ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що відповідно до виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 у листопаді 2018 року боржником було сплачено 425 грн, у зв`язку з чим відбулося переривання строку позовні давності у відповідності до вимог ст. 264 ЦК України.

Таким чином, початок перебігу строку позовної давності розпочався з наступного дня після оплати в листопаді 2018р., а відтак строк позовної давності, встановлений тривалістю в 3 роки, спливає в листопаді 2021 року.

Також заявник вказував, що судом не враховано, що відповідно до розділу 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, ст. 257 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину.

За даних обставин апелянт вважає, що заява на видачу судового наказу подана в межах позовної давності, у зв`язку з чим у суду були відсутні підстави для відмови у видачі судового наказу.

За приписами частини другої статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що АТ «Миколаївобленерго» в порядку наказного провадження звернулося до суду із заявою, в якій просило видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію в сумі 645,75 грн.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником заявлено вимоги про стягнення заборгованості за період, що перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як уже зазначалось, АТ «Миколаївобленерго» звернувся до суду в порядку наказного провадження про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Порядок вирішення справ в наказаному провадженні законодавцем визначено в Розділі ІІ «Наказне провадження» ЦПК України (статті 160-173).

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом (ч. 3 ст. 160 ЦПК України).

В частині першій статті 161 ЦПК України передбачено вимоги, за якими може бути видано судовий наказ. Зокрема, згідно пункту 3 цієї частини судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Згідно з п. 5 ч.1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд з такою вимогою.

Наявність обставин, які вказують на перевищення позовної давності, що є підставою для відмови у видачі судового наказу, вирішується суддею у кожному конкретному випадку, виходячи із обґрунтованості заявленої вимоги і документів, доданих до заяви.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу АТ «Миколаївобленерго» не зазначив періоду, за який нарахована заборгованість в розмірі 645 грн 75 коп., яку заявник просив стягнути з боржника.

Судом встановлено, що згідно виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 , наданої заявником на підтвердження заявлених вимог, останнім нараховувалась заборгованість з січня 2018 року.

Із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості АТ «Миколаївобленерго» звернулося 02 вересня 2021 року (а.с. 1). Тобто, з пропуском встановленого законом загального 3-річного строку позовної давності.

Колегія суддів відхиляє доводи заявника про те, що заборгованість виникла з серпня 2018 року, термін оплати, якої закінчувався 10 вересня 2021 року, а тому подавши заяву про видачу судового наказу 02 вересня 2021 року заявником не пропущено позовної давності.

При цьому колегія суддів виходить з того, що не зазначення в заяві про видачу судового наказу періоду, за який нараховано заборгованість по сплаті та надання документів, з яких вбачається нарахування боргу з січня 2018 року позбавляє суд об`єктивної можливості дійти безспірного висновку щодо дотримання позовної давності.

До того ж, як слідує із договору про користування електричною енергією строк плата за спожиту протягом розрахункового періоду (календарного місяця) електричну енергію вноситься або не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо розрахунки проводяться по розрахунковим книжкам або у разі оплати по виписаних платіжних рахунках, їх оплата здійснюється не пізніше дня, що вказано в рахунку.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим та мотивованим висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відмови у видачі судового наказу з тих підстав, що вимогу пред`явлено за період, що виходить за межі загальної позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що відбулося переривання позовної давності, у зв`язку з частковою оплатою боржником боргу у листопаді 2018 року, а також продовження позовної давності на період дії карантину, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Дійсно, Цивільний кодекс України містить положення щодо переривання перебігу позовної давності та можливості її застосування.

Однак, встановлення даних обставин виходить за межі інституту наказаного провадження. Так, стаття 165 ЦПК України не містить вимог щодо з`ясування судом обставин переривання позовної давності.

Пропуск позовної давності свідчить про наявність спору між заявником та боржником, а тому підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

При вирішенні питання про стягнення вказаної заборгованості з боржника в порядку наказного провадження, останній буде позбавлений можливості звернутися до суду з відповідною заявою про застосування позовної давності, чим можуть бути обмежені його права.

З урахуванням вказаних обставин, заявлені вимоги не є безспірними, оскільки з`ясування питання щодо дотримання позовної давності можливо лише в порядку позовного провадження.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 165 ЦПКМ України, не позбавляє заявника права звернутися з такими самими вимогами в порядку позовного провадження, та відповідно доводити факт переривання позовної давності, у разі подання боржником заяви про застосування позовної давності та/або продовження позовної давності на період дії карантину.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що питання щодо відмови у видачі судового наказу судом першої інстанції вирішено з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За такого, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Миколаївобленерго» залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 24 листопада 2021 року.