КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/271/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2021 року місто Київ

справа № 357/2941/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Кошель Б.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 32213,60 грн., яка складається з:

вартості відновлювального ремонту - 20170,81 грн.;

матеріального збитку - 9741,19 грн.;

витрат за послуги з здійснення оцінки автомобіля - 2100 грн.;

витрат за направлення електронного повідомлення - 201,60 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що 21 листопада 2019 року о 11.45 год. в місті Київ по бульвару Дружби Народів, 40 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного позивачу автомобіля «AKURA MDX» д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіля «VOLKSWAGENGOLF», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , в результаті якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Вказувала, що оскільки пошкодження автомобілів були незначними, водіями складено повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди (європротокол), згідно якого відповідач визнав свою вину у вчиненні ДТП.

Зазначала, що у європротоколі відповідач зазначив, що його цивільно-правова відповідальність застрахована в ПрАТ «АСК «Інго Україна» згідно полісу АМ 5472991 зі строком дії з 29 листопада 2018 року по 28 листопада 2019 року.

Посилалася на те, що відповідач в європротоколі вказав недостовірну інформацію оскільки у відповіді на адвокатський запит ПрАТ «АСК «Інго Україна» повідомило, що автомобіль «VOLKSWAGEN GOLF», д.н.з. НОМЕР_2 в товаристві не застрахований.

Відповідно до звіту про оцінку автомобіля від 13 січня 2020 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля «AKURA MDX» д.н.з. НОМЕР_1 після його пошкодження при ДТП складає 20170,81 грн., а матеріальний збиток завданої власникові цього ж автомобіля становить 9741,19 грн.

Вказувала, що нею також були понесені збитки на послуги з здійснення оцінки у розмірі 2100 грн. та витрати за направлення електронного повідомлення - 201,60 грн.

Зазначала, що матеріальна шкода відповідачем не відшкодована, цивільно-правова відповідальність останнього станом на момент скоєння ДТП застрахована не була, а тому, на підставі ст.ст.22, 1166, 1187, 1194 ЦК України просила стягнути з ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки у розмірі 32213,60 грн. та судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що в п.14 європротоколу відповідач зазначив, що ДТП сталося з його вини, отже дане повідомлення є беззаперечним доказом вини відповідача та підставою для стягнення шкоди, завданої позивачу.

Вказувала, що позивачу не було відомо, що відповідач не застрахований на момент вчинення ДТП, а порушення закону відповідачем щодо обов`язкового страхування не може бути підставою відмови в позові, а навпаки є доказом його вини та умисного ухилення від відшкодування завданої шкоди.

Зазначала, що оскільки, відповідачем було порушено вимоги ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та приховано даний факт від позивача, шляхом зазначення неправдивої інформації у європротоколі, єдиним можливим способом відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки позивачу є звернення до суду в порядку ст.1187 ЦК України.

Посилалася на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було невірно застосовано норми ст.ст.1166, 1188 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 листопада 2019 року о 11.45 год. в місті Київ по бульвару Дружби Народів, 40 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного позивачу автомобіля «AKURA MDX» д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіля «VOLKSWAGENGOLF», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , в результаті якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Учасники ДТП склали повідомлення про ДТП (європротокол) без участі працівників відповідних підрозділів МВС України, керуючись пунктом 2.11 Правил дорожнього руху України, пунктом 33.2 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та примітки до статті 124 КУпАП.

У п.8 європротоколу вказано, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «VOLKSWAGENGOLF», д.н.з. НОМЕР_2 застрахована в ПрАТ АСК «Інго Україна», поліс серії АМ №5472991, строк дії з 29 листопада 2018 року по 28 листопада 2019 року.

Відповідно до звіту №0002 про оцінку автомобіля «AKURA MDX» д.н.з. НОМЕР_1 , складеного 13 січня 2020 року ФОП ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту автомобіля «AKURAMDX» д.н.з. НОМЕР_1 після його пошкодження при ДТП складає 20170,81 грн., а матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «AKURA MDX» д.н.з. НОМЕР_1 в результаті його пошкодження при ДТП становить 9741,19 грн.

24 січня 2020 року представник позивача звернулася з запитом до ПрАТ АСК «Інго Україна» про надання інформації чи застрахований автомобіль «VOLKSWAGENGOLF», д.н.з. НОМЕР_2 та чи діяв договір страхування (ОСЦПВ) транспортного засобу «VOLKSWAGENGOLF», д.н.з. НОМЕР_2 на день ДТП.

Листом від 06 лютого 2020 року вих. №369 ПрАТ АСК «Інго Україна» повідомило, що транспортний засіб «VOLKSWAGENGOLF», д.н.з. НОМЕР_2 у них не застрахований, будь-які договори страхування щодо зазначеного у запиті автомобіля в ПрАТ АСК «Інго Україна» не укладались.

Представник позивача звернулася до ПрАТ АСК «Інго Україна» з заявою про виплату страхового відшкодування.

Листом від 04 березня 2020 року вих. №702 ПрАТ АСК «Інго Україна» відмовило у виплаті страхового відшкодування, оскільки поліс АМ №5472991 від 10 листопада 2018 року між ОСОБА_5 та ПрАТ АСК «Інго Україна» був укладений на підставі, у порядку та на умовах Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Термін дії полісу 1 рік. Поліс АМ №5472991 почав свою дію 10 листопада 2018 року. ДТП сталася 21 листопадад 2019 року. Отже, на момент ДТП, автомобіль «VOLKSWAGENGOLF», д.н.з. НОМЕР_2 не був забезпеченим та поліс ОСЦПВ не діяв.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

За приписами ч.ч.1, 2 п.33.2 ст.33 вказаного Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання.

Системне тлумачення положень пункту 33.2 статті 33 Закону та пункту 1.7 статті 1 Закону, дає підстави для висновку, що скласти спільне повідомлення про ДТП, за наявності умов, визначених пунктом 33.2 Закону, можуть лише водії транспортних засобів, які є забезпеченими в розумінні пункту 1.7 статі 1 Закону, тобто кожен із яких має поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Підстав для іншого тлумачення указані норми не дають.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 204/3413/16-ц, від 21 листопада 2018 року № 336/851/17 (провадження № 61-25433св18), від 20 лютого 2019 року № 490/6534/15-ц (провадження № 61-20933св18).

За нормою пп.37.1.3 п.37.1 ст.37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що на час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 21 листопада 2019 року, водій автомобіля «VOLKSWAGENGOLF», д.н.з. НОМЕР_2 не мав діючого полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо вказаного автомобіля, у зв`язку з чим, ПрАТ АСК «Інго Україна» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі пп.37.1.3 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що оскільки, відповідачем було порушено вимоги ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та приховано факт, того що автомобіль на момент ДТП не застрахований, шляхом зазначення неправдивої інформації у європротоколі, єдиним можливим способом відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки позивачу є звернення до суду в порядку ст.1187 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не виникає обов`язку відшкодувати завдану шкоду, оскільки неможливо встановити неправомірність його дій, а також його вину при виникненні ДТП, безпосередній причинний зв`язок між такими діями і шкодою відсутній, так як доказів цього матеріали справи не містять.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, збереження або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з п.14 європротоколу від 21 листопада 2019 року ОСОБА_3 визнав свою вину у скоєнні ДТП, оскільки зазначив, що ДТП сталася з його вини (а.с.9).

Відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності своєї вини у заподіянні збитків позивачу у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано.

Відсутність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 , не звільняє останнього від відповідальності за заподіяну позивачу шкоду і не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Факт завдання шкоди позивачу, внаслідок пошкодження його автомобіля «AKURAMDX» д.н.з. НОМЕР_1 в результаті ДТП з вини відповідача та розмір завданої шкоди підтверджується письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме: європротоколом від 21 листопада 2019 року, звітом №0002 про оцінку автомобіля «AKURAMDX» д.н.з. НОМЕР_1 , складеного 13 січня 2020 року ФОП ОСОБА_4 .

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, а відтак дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Виходячи з того, що автомобіль ОСОБА_1 був пошкоджений внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для покладення відповідальності за завдані позивачу збитки на відповідача ОСОБА_3 .

Згідно з ч.2 ст.1192 ЦПК розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395, вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Пунктом 8.6.2. Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема згідно з підпунктом «а» цього пункту величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується якщо строк експлуатації легкових автомобілів перевищує 5 років для КТЗ виробництва країн СНД, 7 років - для інших КТЗ.

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 32213,60 грн., яка складається з:

вартості відновлювального ремонту - 20170,81 грн.;

матеріального збитку - 9741,19 грн.;

витрат за послуги з здійснення оцінки автомобіля - 2100 грн.;

витрат за направлення електронного повідомлення - 201,60 грн.

Відповідно до звіту №0002 про оцінку автомобіля «AKURA MDX» д.н.з. НОМЕР_1 , складеного 13 січня 2020 року ФОП ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту автомобіля «AKURAMDX» д.н.з. НОМЕР_1 після його пошкодження при ДТП складає 20170,81 грн., а матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «AKURA MDX» д.н.з. НОМЕР_1 в результаті його пошкодження при ДТП становить 9741,19 грн.

У вказаному звіті зазначено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «AKURAMDX» д.н.з. НОМЕР_1 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні становить 9741,19 грн. Втрата товарної вартості не нараховується.

При цьому, 20170,81 грн. - це вартість відновлювального ремонту без урахування значення коефіцієнту фізичного зносу.

В даному випадку розмір матеріальної шкоди має визначатися як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ.

А відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі 9741,19 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за послуги складання звіту №0002 про оцінку автомобіля було сплачено 2100 грн., що підтверджується актом №0002К-20 здачі-прийняття виконаних робіт від 13 січня 2020 року та квитанцією серії ААВ №527638 від 13 січня 2020 року.

Також позивачем були понесені витрати у розмірі 201,60 грн. за направлення відповідачу електронного повідомлення про запрошення для участі при огляді автомобіля.

Отже, витрати за складання звіту у розмірі 2100 грн. та витрати за направлення відповідачу електронного повідомлення у розмірі 201,60 грн. також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу.

Згідноз ч.ч.2-4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно з ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Драган Я.С. було укладено договір про надання правової допомоги №20-02, згідно умов якого виконавець зобов`язався надати клієнту правову допомогу.

У п.4.2 договору визначено, що розмір гонорару адвоката визначається з розрахунку вартості послуг:

підготовка адвокатського запиту - 500 грн./год., кількість годин 2, вартість 1000 грн.;

підготовка позовної заяви - 500 грн./год., кількість годин 5, вартість 2500 грн.;

підготовка заперечень на відзив - 500 грн./год., кількість годин 2, вартість 2500 грн.;

представництво інтересів в суді - 2000 судодень, кількість годин 3, вартість 6000 грн.

У позовній заяві позивач вказував на те, що витрати на професійну правничу допомогу складають 12000 грн., з яких:

підготовка адвокатського запиту - 500 грн./год., кількість годин 2, вартість 1000 грн.;

підготовка позовної заяви - 500 грн./год., кількість годин 5, вартість 2500 грн.;

підготовка заперечень на відзив - 500 грн./год., кількість годин 2, вартість 2500 грн.;

представництво інтересів в суді - 2000 судодень, кількість годин 3, вартість 6000 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначила, що згідно умов договору про надання правничої допомоги, витрати на професійну правничу допомогу складають 15000 грн., з яких:

підготовка адвокатського запиту - 500 грн./год., кількість годин 2, вартість 1000 грн.;

підготовка апеляційної скарги - 500 грн./год., кількість годин 8, вартість 4000 грн.;

підготовка заперечень на відзив - 500 грн./год., кількість годин 8, вартість 4000 грн.;

представництво інтересів в суді - 2000 судодень, кількість годин 3, вартість 6000 грн.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи судові засідання у суді першої інстанції не проводилися, у зв`язку з неявкою сторін. Відзиву, як на позовну заяву, так і на апеляційну скаргу відповідач не надавав, а тому стороною позивача не готувалися заперечення на відзиви відповідача. А відтак, вказані витрати на суму 17500 грн. не знайшли свого підтвердження.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем була надана копія квитанції до прибуткового касового ордеру на суму 3000 грн.

Згідно з ч.ч.1, 2, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України та того, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, колегія суддів вважає необхідним пропорційно до задоволених вимог стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений за подачу позову та апеляційної скарги у загальному розмірі 785,84 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1121,40 грн.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Білоцерківським РВ ГУ МВС України в Київській області 22 червня 2010 року на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 на відшкодування матеріальної шкоди 9741 грн. 19 коп., витрати за складання звіту у розмірі 2100 грн., витрати за направлення електронного повідомлення у розмірі 201 грн. 60 коп., судовий збір у розмірі 785 грн. 84 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1121 грн. 40 коп.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: