Номер провадження: 22-ц/813/1828/21
Номер справи місцевого суду: 504/3968/18
Головуючий у першій інстанції Вінська Н.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката позивача Тарана М.М. - Костинюка Ю.Д.,

у відкритому судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 01 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області про встановлення юридичного факту,-

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був уточнений, до Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області, у якому просив: встановити юридичний факт проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з листопада 1998 року до дня її смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на житловий будинок загальною площею 77,14 кв.м., житловою площею 44,2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , після смерті якої залишилась спадщина у вигляді житлового будинку загальною площею 77,14 кв.м. розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . До дня смерті ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала у вказаному будинку. У ОСОБА_2 , відсутні спадкоємці І - ІІІ черги, заповіт вона не склала. ОСОБА_1 вважає, що він є спадкоємцем 4 черги виходячи з того, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у спадкодавиці помер її чоловік - ОСОБА_3 , який приходиться йому рідним дядьком, після його смерті ОСОБА_2 , як особа похилого віку потребувала постійного догляду та він разом із своєю дружиною стали їй різносторонньо допомагати, зокрема купувати продукти, готувати їжу, прати білизну, сплачувати комунальні платежі, обробляти присадибну ділянку, тобто проживали однією сім`єю. Він з покійною стали членами однієї сім`ї, вона йому довіряла, віддала документи на будинок та пенсію, мала намір скласти заповіт, однак не встигла цього зробити. Поховання ОСОБА_2 та поминальний обід він зробив за свої особисті кошти. З питання оформлення спадщини він звернувся до державного нотаріуса, однак нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про права на спадщину та запропоновано звернутись до суду.

Представник відповідача - ОСОБА_4 , позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не надав доказів сумісного проживання разом із спадкодавцем.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 01 липня 2020 року позов задоволено в повному обсязі.

У апеляційній скарзі Доброславська селищна рада Лиманського району Одеської області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

До судового засідання в суд апеляційної інстанції представник Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області не з`явився, але про розгляд справи він сповіщався належним чином та завчасно, що підтверджено поштовими повідомленнями про отримання відповідачем судової повістки.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтями 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 76 років, померла ОСОБА_2 про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 5).

Відповідно до договору купівлі - продажу житлового будинку від 16 лютого 2006 року, ОСОБА_2 , належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Доброславської селищної ради, ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , підтверджується, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 у період з 10 травня 1977 року до дня його смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що також підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 8, 12).

Відповідно до копії спадкової справи №352/2018 від 27.09.2018р., будь-які спадкоємці, окрім ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 - не звертались (а.с. 42-56).

Листом державного нотаріуса Лисак А.В., було повідомлено ОСОБА_1 про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, через відсутність документів, що підтверджують родинні відносини із ОСОБА_2 (а.с. 6).

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України).

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно із ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (Постанова Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказував, що за життя постійно доглядав за ОСОБА_2 , утримував будинок та земельну ділянку, купував ліки та харчі, а після її смерті поніс всі витрати, пов`язані з її похованням.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За своєю правовою природою принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві засновано на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей суду та сторін. При цьому принцип змагальності сторін взаємопов`язаний із принципами диспозитивності цивільного судочинства та незалежності суду. Суд досліджує та оцінює надані учасниками справи або витребувані за їх клопотання докази, але, за загальним правилом, збирання доказів не є обов`язком суду (статті 2, 12, 13 ЦПК України).

Належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як на підставу встановлення вказаного факту, послався на показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ..

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Тобто місце проживання особи не є тотожнім місцю її перебування, тобто того місця де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Згідно із п. 3.22 порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. №296/5 передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання разом зі спадкодавцем доказом постійного проживання можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

На підтвердження проживання зі спадкодавцем однією сім`єю позивачем не надано будь-яких доказів, крім того, позивач зареєстрований за іншою адресою - АДРЕСА_2 , за цією адресою здійснювалось ним листування з нотаріальною конторою.

Фактично факт проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю, підтвердили лише допитані в судовому засіданні свідки.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Судова колегія не погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю необхідні докази, які в сукупності можуть підтвердити, зокрема ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не підкріплені письмовими доказами на підтвердження ведення сторонами спільного господарства, наявності спільного бюджету.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц також зазначено, що для встановлення факту спільного проживання, показання свідків не можуть бути єдиною підставою.

Проте суд першої інстанції зібравши наведені докази, належної та об`єктивної оцінки в сукупності їм не надав і дійшов помилкового висновку про доведеність факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги у частині встановлення факту проживання однією сім`єю є недоведеними, та у їх задоволенні слід відмовити. Позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом є похідними, а тому у їх задоволенні також слід відмовити.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; неправильно застосовано норми матеріального права, то рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Встановлено, що Доброславська селищна рада Лиманського району Одеської області понесла та документально підтвердила сплату судового збору при подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в сумі 1 056,30 грн. (а.с. 101), тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне присудити на користь апелянта з ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області задовольнити, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 01 липня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області про встановлення юридичного факту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області () судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 056,30 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 22 листопада 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік