Постанова

Іменем України

20 січня 2021 року

м. Київ

справа № 463/4504/13

провадження № 61-21405св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в своїх інтересах та як законний представник малолітньої ОСОБА_6 ,

відповідачі: Львівське міське комунальне підприємство «Львівводоканал», ОСОБА_7 ,

третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в своїх інтересах та як законного представника малолітньої ОСОБА_6 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2019 року у складі судді Стрепка Н. Л. та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , звернулися з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал», ОСОБА_7 , третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як органу опіки і піклування про визнання дій протиправними, стягнення збитків, зобов`язання до вчинення дій.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ЛМКП «Львівводоканал» про визнання нечинними та скасування технічних умов № 1066 від 02 жовтня 1970 року, виданих УВКГ, у частині, що стосуються взяття на себе абонентом експлуатації усього водопроводу як таких, що не відповідають пункту 46 наказу Міністерства комунального господарства УРС № 508 від 28 листопада 1968 року.

Позов мотивований тим, що 12 червня 2013 року ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 здійснили самовільне втручання в мережі водопостачання на проїжджій частині навпроти свого будинку, на АДРЕСА_1 , а саме від`єднання квартири АДРЕСА_2 , шляхом встановлення на ньому заглушки. Вказує, що звертався з цього приводу до аварійної служби ЛМКП «Львівводоканал», однак звернення залишено без реагування, звернення до відповідних контролюючих та правоохоронних органів також виявилося безрезультатним. Позивач весь час перебував без централізованого водопостачання. Для відновлення водопостачання 20 червня 2013 року звернувся із заявою про складення кошторису та виконання робіт по врізці водопроводу та каналізації згідно технічних умов №15-3347 від 23 вересня 2010 року з гарантією оплати. У зв`язку з відсутністю водопостачання звертався до ЛМКП «Львівводоканал», яке не усунуло аварійної ситуації, зазначаючи, що підприємство обслуговує вуличні водопровідні мережі, а водопровідні вводи житлових будинків громадян, прилади і пристрої на них, в тому числі колодязі, запірну арматуру, водолічильники належать абонентові та ним експлуатуються. Вказує, що пункт 1.13 «Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення у містах і селищах України» затверджених наказом Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству від 1 липня 1994 року №65, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22 липня 1994 року за №165/374, втратив чинність на підставі наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства №190 від 27 червня 2008 року. Тому відповідач надавав недостовірну інформацію. Також не погоджується з технічними умовами № 1066 від 02 жовтня 1970 року в частині, що стосується взяття на себе абонентом експлуатації усього водопроводу, оскільки такі суперечать пункту 46 «Правил користування комунальними водопроводами та каналізаціями у містах і селищах Української УРСР», затверджених Наказом міністра комунального господарства Української РСР № 508 від 28 листопада 1968 року. Вказані правила були чинними на момент видачі технічних умов і передбачали, що водопровідні вводи до зовнішнього обрізу першого з боку вулиці будинку всіх без винятку абонентів і міські квартальні мережі знаходяться на балансі Управління водопроводу, становлять його власність і за його рахунок відносяться всі видатки по їх експлуатації. Іншими наказами вищих органів влади ці питання не регламентуються, тому накази УВКГ мали видаватися на підставі цього наказу, на його виконання і не повинні йому суперечити. Зазначають, що згаданим водопроводом здійснювалась подача води у два будинки, він перебував у спільній сумісній власності. Згоди щодо від`єднання квартири АДРЕСА_2 від джерела централізованого водопостачання шляхом встановлення заглушки ніхто з осіб, які її встановлювали, від ОСОБА_1 не отримували.

З урахуванням змінених позовних вимог просили:

визнати технічні умови № 1066 від 02 жовтня 1970 року, що видані УВКГ недійсними в частині, що стосується взяття на себе абонентом експлуатації усього водопроводу;

визнати протиправним діянням надання ЛМКП «Львівводоканал» у вихідних документах № 13-2875 від 03 липня 2013 року, №13-2994 від 9 липня 2013 року, №20-3367 від 1 серпня 2013 року недостовірної інформації, а саме: посилання на «Правила користування системами комунального водопостачання та водовідведення у містах і селищах України», які втратили чинність на підставі Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 190 від 27 червня 2008 року;

визнати дії ЛМКП «Львівводоканал» як підприємства, яке здійснює питне водопостачання, протиправними в частині невжиття заходів щодо забезпечення позивачів питною водою у випадку порушення функціонування централізованої системи водопостачання, незабезпечення центральним питним водопостачанням;

визнати дії ОСОБА_7 протиправними, а його винним у пошкодженні систем питного водопостачання водопровідного вводу, яким здійснювалась подача питної води згідно статті 46 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання»;

стягнути з ОСОБА_7 завдані матеріальні збитки на суму 6 927,59 грн, а саме на користь: ОСОБА_1 - 3708,69 грн, ОСОБА_3 - 2 581,23 грн, ОСОБА_4 - 369,99 грн, ОСОБА_2 - 172,84 грн, ОСОБА_5 -94,84 грн, а також понесені позивачами судові витрати.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року, відмовлено в задоволенні позовів.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що видані УВКГ 2 жовтня 1970 року технічні умови №1066, було застосовано, після чого вони вичерпали свою дію фактом виконання, внаслідок чого виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема відносини щодо водопостачання). Позов, предметом якого є визнання недійсними технічних умов №1066 від 2 жовтня 1970 року в частині, що стосується взяття на себе абонентом експлуатації усього водопроводу, не підлягає до задоволення, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Вирішуючи позовну вимогу про визнання протиправним діянням надання ЛМКП «Львіводоканал» у вихідних документах №13-2875 від 3 липня 2013 року, №13-2994 від 9 липня 2013 року, №20-3367 від 1 серпня 2013 року недостовірної інформації, суд дійшов висновку, що звернення позивача не були інформаційним запитом.Відповідач не порушив обов`язків покладених на нього статтею ст. 19 Закону України «Про звернення громадян». Можливість оскарження рішень, дій чи бездіяльності за надання недостовірної або неповної інформації чи несвоєчасне надання інформації передбачена пунктом 4 частини 2 статті 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Однак вказаний Закон не поширюється на спірні правовідносини, які виникли на підставі Закону України «Про звернення громадян». Тому вказана вимога є безпідставною і не підлягає до задоволення.

Суд не має правових підстав вважати, що спірний водопровід перебуває на балансі ЛМКП «Львівводоканал» і є його власністю.

На відміну від деліктних позовів, де доводиться неправомірність дій відповідача, при договірній відповідальності позивач в своїх позовних вимогах звертає увагу на порушення умов договору. Тобто, доводить, що дії відповідача не відповідають визначеному сторонами об`єму виконання зобов`язань. При цьому дії відповідача у абсолютному розумінні можуть бути правомірними, тобто не суперечити приписам нормативних актів. Втім, їх неправомірність є так би мовити «приватною», тобто не відповідає акту приватного права (договору).

Тому у випадку неналежного виконання зобов`язання склад цивільного правопорушення є іншим та включає в себе: порушення зобов`язання, вину, причинно-наслідковий зв`язок, збитки. Доведеність чи недоведеність неправомірності дій не має правового значення в даному випадку. Однак позовні вимоги ґрунтувались на визнанні дій ЛМКП «Львівводоканал» протиправними. Позовні вимоги не ґрунтувалися на порушенні відповідачем договірних зобов`язань.

Отже, враховуючи предмет позовних вимог та підстави позову, суд робить висновок про відмову у задоволення позову про визнання дій ЛМКП «Львівводоканал» протиправними в частині невжиття заходів щодо забезпечення позивачів питною водою у випадку порушення функціонування централізованої системи водопостачання, незабезпечення центральним питним водопостачанням.

Понесені позивачами витрати на проведення нового трубопроводу згідно технічних умов №15-3347 від 23 вересня 2010 року, щодо плати за проведення метрологічної повірки лічильника, витрати на придбання окремих товарно-матеріальних цінностей не є за своєю суттю збитками та не зумовлені неправомірними діями відповідача, відтак, відсутні обов`язкові елементи складу правопорушення, як збитки та причинний зв`язок, що зумовлюють обов`язок відшкодування збитків саме у вигляді витрат на проведення нового водопроводу.

Позивачем не визначено вартість робіт, які необхідні для відновлення роботи пошкодженого водопроводу. А отже й не доведено суму витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Крім того, відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_7 коштів, оскільки відсутня його вина у відсутності централізованого водопостачання в позивачів, оскільки експертом встановлено, що фактично прокладений водопровід не відповідає «Проекту водопостачання та каналізації жил. будинків АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 та установки водозаборного крану у дворі ж.б. № 24». ОСОБА_7 здійснюючи заглушення на трубі водопостачання не знав, що такі дії можуть призвести до припинення водопостачання позивачам.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в своїх інтересах та як законний представник малолітньої ОСОБА_6 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду відповідної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд застосував норму права, яка не підлягала до застосування. Предметом спору не було встановлення з чиєї вини відбулася аварія. Пошкодження водопроводів є аварією, оскільки вчинено ОСОБА_7 у механічний спосіб, не вчинялось позивачами взагалі та мало місце на вулиці перед хвірткою до будинку АДРЕСА_1 , тобто вчинене на ділянці водопроводу, яка є водопровідним вводом, а не водопровідною мережею абонента.

Суд при винесенні рішення не застосував статтю № 1 Першого протоколу від 20 березня 1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чим порушив право позивача ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном (водою, яку було не отримано).

Крім того, судами неправильно застосовано вимоги матеріального права - статті 23 Закону України «»Про питну воду та питне водопостачання». Дана стаття закону передбачає не право, а обов`язок підприємства питного водопостачанням забезпечити вжиття заходів щодо забезпечення населення питною водою.

Суд отримавши інформацію, що ОСОБА_7 викрадає воду, не виніс окрему ухвалу, яку зобов`язаний направити до компетентних органів, що є наданням незаконних переваг одній із сторін та порушення рівності сторін перед законом.

Суд не взяв до уваги твердження позивачів, не дослідив докази у їх сукупності та не вказав у рішенні суду, що ЛМКП «Львівводоканал» роботи щодо приведення у належний робочий стан водопроводу проводив на підставі заяви від 27 червня 2013 року. Натомість обґрунтував відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення збитків з ОСОБА_7 голослівними твердженнями ОСОБА_7 , що позивачі проклали новий водопровід. Дане твердження ОСОБА_7 спростовують надані позивачами та відповідачем ЛМКП «Львівводоканал» докази. У іншому випадку, якщо це є прокладення нового водопроводу, суду треба було визнавати дії ЛМКП «Львівводоканал» незаконними у зв`язку з не вжиттям ЛМКП «Львівводоканал» жодних заходів, що є порушенням статті 23 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», принципу правової визначеності та належного врядування.

Суди не дослідили докази, які подав ОСОБА_7 на їх достовірність та обґрунтували ними прийняте рішення та постанову, що є порушенням процесуального права.

Стосовно уточненої позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_7 завданих позивачам матеріальних збитків на суму 6927,59 грн, то відповідачем беззаперечними доказами не доведено, що шкоду завдано не з його вини.

У матеріалах справи відсутні докази, щодо вжиття ОСОБА_7 будь-яких заходів щодо відновлення водопостачання вказаним водопроводам. Тобто позивачем у суді було доведено причинно-наслідковий зв`язок між шкодою, протиправною поведінкою та збитками, що зазнали позивачі. ОСОБА_7 не спростовано доказів, що порив мав місце взагалі (у жодному акті це не зафіксовано), а також не надано суду жодних доказів, що ОСОБА_7 вжив всіх можливих заходів для відновлення водопостачання у частині будинку, де мешкали позивачі.

Суди всебічно та належним чином не перевірили доводів сторін, не встановили фактичних обставин та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, який ґрунтується на припущеннях, що в силу вимог частини шостої статті 81 ЦПК України не допустимо.

Позиція інших учасників справи

У березні 2020 року ОСОБА_7 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що якщо позивач, як власник майна на свій розсуд вирішив реалізувати свої плани по прокладенню нового трубопроводу згідно проекту від 2008 року та здійснив прокладання нового особистого трубопроводу, то це виключно його рішення і він не має правових підстав реалізувати його за чужий рахунок, називати свої фінансові витрати матеріальними збитками та покладати їх стягнення на третіх осіб, в даному разі на відповідача ОСОБА_7 . Тобто, заявлені позивачем матеріальні збитки в сумі 6 927,59 грн знаходяться за межами правового поля, а вимога про їх стягнення не підлягала до задоволення.

Посилання позивача в касаційній скарзі є лише намагання відвернути увагу суду від предмету спору, об`єктивного встановлення обставин справи, підтверджених доказами та намагання в будь-який спосіб скасувати обґрунтоване, законне рішення судів першої та апеляційної інстанції.

У березні 2020 року ЛМКП «Львівводоканал» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що ЛМКП «Львівводоканал» наданням відповідей на звернення позивачів не порушило жодних їх прав, а позовна вимога в частині визнання протиправним діяння надання ЛМКП «Львівводоканал» у відповідях неправдивої інформації, є необґрунтованою та безпідставною.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

У лютому 2020 року матеріали цивільної справи № 463/4504/13-ц надійшли до Верховного Суду та 14 лютого 2020 року матеріали справи передано судді-доповідачу Дундар І. О.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи касаційної скарги з таких підстав.

Суди встановили, що 02 жовтня 1970 року на запит ОСОБА_11 видано технічні умови № 1066, якими передбачено підключення будинку АДРЕСА_3 .

У висновку судової будівельно-технічної експертизи від 24 вересня 2015 року № 1005 зазначено, що відповідно до «Проекту водопостачання та каналізації жил. будинків АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 та установки водозаборного крану у дворі ж.б. № НОМЕР_1 » станом на 2 жовтня 1970 року даним водопроводом транспортування води здійснювалось з АДРЕСА_3 з відгалуженням до будинку АДРЕСА_4 . Як вбачається з даного проекту вздовж АДРЕСА_1 не проходять водопровідні мережі діаметром 50 мм, а лише транзитна ділянка водопроводу від АДРЕСА_1 .

14 січня 1971 року підписано прийомний акт № 16, в якому зазначено, що виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства прийняло від ОСОБА_11 один водомір «Космос» № 39942, розташований за адресою Підлісна 24.

Між сторонами існували правовідносини з приводу експлуатації засобів обліку на водопровідний ввід у квартиру АДРЕСА_2 .

ЛМКП «Львівводоканал» надавало послуги з водопостачання та водовідведення, а позивачі оплачували їх.

17 травня 1997 року укладено нотаріально посвідчений договір про поділ будинку АДРЕСА_3 . Згідно вказаного договору в користування ОСОБА_1 перейшла частина будинку, що складається з однієї житлової кімнати.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палата Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Під час розгляду справи, встановивши, що обраний позивачами спосіб захисту щодо визнання технічних умов недійсними не забезпечує реального захисту прав, тобто не є ефективним, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Звертаючись до суду з позовом в частині визнання протиправним діянням надання у вихідних документах № 13-2875 від 03 липня 2013 року, №13-2994 від 9 липня 2013 року, №20-3367 від 1 серпня 2013 року недостовірної інформації позивачі зазначали, що посилання на «Правила користування системами комунального водопостачання та водовідведення у містах і селищах України» є недостовірним, оскільки, вони втратили чинність на підставі Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 190 від 27 червня 2008 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині суди зазначили, що вимога є безпідставною, оскільки ЛМКП «Львівводоканал» не порушило обов`язків, покладених статтею 19 Закону України «Про звернення громадян», а Закон України «Про доступ до публічної інформації», який передбачає відповідальність за надання недостовірної інформації на спірні правовідносини не поширюється.

З таким висновком погодитись неможливо, оскільки суди не звернули уваги на те, що обраний позивачами спосіб захисту щодо визнання протиправним діянням надання певної інформації не забезпечує реального захисту прав, тобто не є ефективним, тому дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, але помилились щодо мотивів такої відмови.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання дій ЛМКП «Львівводоканал» протиправними в частині невжиття заходів щодо забезпечення позивачів питною водою та визнання дій ОСОБА_7 протиправними, суди виходили з того, що позивач звертає увагу на порушення умов договору, але позовні вимоги не ґрунтувались на порушенні відповідачами договірних зобов`язань, докази неправомірних дій ОСОБА_7 відсутні.

Але суди так само не звернули уваги на те, що обраний позивачами спосіб захисту не забезпечує реального захисту прав, тобто не є ефективним, тому дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині, але помилились щодо мотивів такої відмови.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, законодавцем встановлена презумпція вини заподіювача шкоди та саме він повинен довести, що шкоди завдано не з його вини.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суди встановили, що відсутня вина відповідача ОСОБА_7 в завданні шкоди.

Встановивши, що відсутні умови необхідні для відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок про відсутність підстав для стягнення майнової шкоди.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення в частині позовних вимог щодо визнання технічних умов недійсними, визнання протиправним діянням надання ЛМКП «Львівводоканал» у вихідних документах недостовірної інформації, визнання дій ЛМКП «Львівводоканал» протиправними в частині невжиття заходів щодо забезпечення позивачів питною водою та визнання дій ОСОБА_7 протиправними,а його винним у пошкодженні систем питного водопостачання постановлені частково без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним діянням надання ЛМКП «Львівводоканал» у вихідних документах недостовірної інформації, визнання дій ЛМКП «Львівводоканал» протиправними в частині невжиття заходів щодо забезпечення позивачів питною водою та визнання дій ОСОБА_7 протиправними, а його винним у пошкодженні систем питного водопостачання змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, в іншій частині судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в своїх інтересах та як законного представника малолітньої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року змінити в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в своїх інтересах та як законного представника малолітньої ОСОБА_6 до Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» про визнання протиправним діянням надання у вихідних документах недостовірної інформації, визнання дій протиправними в частині невжиття заходів щодо забезпечення позивачів питною водоюта визнання дій ОСОБА_7 протиправними, а його винним у пошкодженні систем питного водопостачання змінити, виклавши їх мотивувальну частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов