Справа пр. № 2/756/676/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 січня 2021 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Андрейчука Т.В.,
за участю секретаря судового засідання - Чепур Н.К.,
учасники справи:
представник позивача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .
У згаданій квартирі також зареєстроване місце проживання колишнього чоловіка позивача ОСОБА_3 .
Як стверджувала ОСОБА_1 , відповідач не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 з березня 2017 року, а тому втратив право користування цим житлом.
З цих підстав позивач просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідач відзив на позовну заяву ОСОБА_1 до суду не подав.
Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з мотивів, наведених у позовній заяві.
Відповідач у судові засідання, призначені на 14 год 15 хв 25 березня 2020 року, 10 год 00 хв 23 червня 2020 року, 10 год 00 хв 01 жовтня 2020 року та 15 год 15 хв 19 січня 2021 року не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав.
За таких обставин та за відсутності заперечень позивача та її представника суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Заслухавши вступні слова позивача та її представника, показання свідка, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку.
06 серпня 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Городищенської сільської ради Піщанського району Вінницької області, актовий запис № 2.
Після укладення шлюбу за згодою ОСОБА_1 відповідач був вселений у квартиру АДРЕСА_1 . У цій квартирі також було зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 (а. с. 15).
Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 141 ЖК Української РСР особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, по рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім`ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу. Заселення квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться за ордерами, що видаються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
07 лютого 1990 року позивач як член ЖБК "Автотранспортник-7" на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 24 січня 1990 року № 89 отримала ордер №081018 на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 39).
Сума пайового внеску за вказану квартиру становила 7219,64 крб та була у повному обсязі сплачена 15 травня 1993 року (а. с. 38).
Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З урахуванням того, що пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 сплачено повністю 05 травня 1991 року, до правовідносин щодо визначення статусу цього майна повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: КпШС України, Закон України "Про власність".
Згідно з нормою ч. 1 ст. 15 Закону України "Про власність" член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 "Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів", член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом.
Ст. 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч. 1 ст. 24 КпШС України).
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 повністю внесла пайовий внесок 15 травня 1993 року, а отже, набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 до укладення шлюбу з ОСОБА_3 , згадана квартира є її особистою приватною власністю.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року у справі № 756/1061/19 шлюб, укладений між сторонами справи, було розірвано (а. с. 6).
У березні 2017 року ОСОБА_3 залишив квартиру АДРЕСА_1 та переїхав мешкати в с. Городище Піщанського району Вінницької області (а. с. 9, 8, 42). Те, що у березні 2017 року відповідач добровільно залишив згадане житло, підтвердила допитана у якості свідка ОСОБА_4 , яка є сусідкою позивача.
Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Ст. 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Тлумачення наведених норм права свідчить, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням у осіб сімейних відносин з власником втрачається й право користування жилим приміщенням у цих осіб. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
З серпня 1995 року до березня 2017 року ОСОБА_3 постійно мешкав у квартирі АДРЕСА_1 за згодою її власника ОСОБА_1 і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача ОСОБА_3 тимчасово на період перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 і припинилось після розірвання цього шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Оскільки підставою для встановлення ОСОБА_3 особистого сервітуту був факт реєстрації його шлюбу з ОСОБА_1 у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до квартири позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, позаяк відповідач втратив статус члена сім`ї власника квартири ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Позивач, яка є власником квартири АДРЕСА_1 , вимагає від відповідача усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити та визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 768,40 грн.
Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 280, 281, 282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий) таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 25 січня 2021 року