Постанова

Іменем України

20 січня 2021 року

м. Київ

справа № 638/11403/17

провадження № 61-17978св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання дій щодо стягнення комісії за споживчим кредитом неправомірними та зобов`язання провести відповідний розрахунок взаємних зобов`язань.

Позовну заяву мотивовано тим, що 07 березня 2008 року він отримав у ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», пенсійну картку, разом з якою банк видав йому кредитну картку. Кредитна картка оформлена відповідно до його заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», в якій визначено умови кредитування: встановлено кредитний ліміт на платіжну картку зі сплатою 22,8 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначив, що він користувався кредитною карткою та погашав кредитну заборгованість.

У 2015 році він з`ясував, що банк списує з його карток кошти у вигляді комісій. Відповідно до виписки щодо руху коштів за кредитом за період з 07 березня 2008 року до 24 грудня 2012 року банк безпідставно нарахував та списав з його рахунку комісію на загальну суму 3 377,54 грн, що значно перевищує заборгованість за кредитом.

З урахуванням того, що умова про сплату щомісячних комісій за кредитне обслуговування суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливою, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив суд:

- визнати угоду споживчого кредитування, укладену 07 березня 2008 року в частині умов про сплату щомісячних комісій за кредитне обслуговування недійсною з моменту укладення договору;

- визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування та стягнення з нього комісій за споживчим кредитом за кредитною карткою неправомірними та зобов`язати провести та надати з урахуванням цього відповідний розрахунок взаємних зобов`язань за період з початку дії кредитної картки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано необґрунтованістю позовних вимог та обранням позивачем неправильного способу захисту своїх прав.

За змістом оспорюваної угоди споживчого кредитування в частині сплати щомісячної комісії за кредитне обслуговування сторони підтвердили, що угода відповідає їх дійсним намірам і не має характеру фіктивної, угода спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею, волевиявлення кожного з них було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що 07 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір б/н. Умови вказаного договору, права та обов`язки сторін визначені Умовами та правилами надання банківських послуг ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Водночас, у позовній заяві ОСОБА_1 конкретних та чітких позовних вимог не сформульовано, зокрема щодо того, якими саме пунктами кредитного договору порушено його права.

Уточнена позовна заява ОСОБА_1 містить посилання на порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» його прав, які полягають у неправомірному нарахуванні та списанні комісії. Проте на підтвердження цього доводу ОСОБА_1 не надав суду відповідного розрахунку.

У своєму позові ОСОБА_1 посилався на положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», однак цими нормами права не встановлено обов`язку щодо здійснення відповідного розрахунку взаємних зобов`язань.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що, вирішуючи вказаний спір, апеляційний суд не звернув увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 щодо застосування статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд апеляційної інстанції не надав оцінки виписці банку щодо руху коштів за оспорюваним кредитним договором, в якій зазначено про списання комісії, безпідставно зазначив про відсутність чіткого змісту позовних вимог, вийшовши за межі доводів апеляційної скарги.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у грудні 2019 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечувало проти доводів ОСОБА_1 , а постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року вважало законною і обґрунтованою.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано із Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу № 638/11403/17.

Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

07 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладений кредитний договір № б/н на підставі заяви ОСОБА_1 (а. с. 25).

Згідно з договором від 07 березня 2008 року № б/н ЗАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 250,00 грн шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії у розмірі 1 % з видачею кредитної картки «Універсальна».

Отримання 07 березня 2008 року ОСОБА_1 кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку підтверджується також довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти.

У заяві зазначено, що клієнт погоджується з тим, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку.

У відзиві на позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» заявило про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а. с. 73-78).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова Вінницького апеляційного суду від 04 квітня 2019 року не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на незаконність угоди споживчого кредитування, укладеної 07 березня 2008 року, у частині умов про сплату щомісячних комісій за кредитне обслуговування з моменту укладення цієї угоди.

Відповідно до пункту 5 «Банківські послуги» заяви ОСОБА_1 від 07 березня 2008 року сторонами визначено кредитний ліміт у розмірі 250,00 грн, процентну ставку на залишок заборгованості у розмірі 1,9 % на місяць та щомісячну комісію у розмірі 1 %.

Інших умов щодо встановлення комісій кредитний договір не містить.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що позовна заява не містить конкретного та чіткого змісту позовних вимог, зокрема, щодо того, якими саме пунктами кредитного договору порушені його права і що позивачу необхідно було конкретизувати умови кредитного договору з урахуванням положень Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», якими встановлено нарахування комісії.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком апеляційного суду з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю правовою природою кредитний договір може бути публічним договором (стаття 633 ЦК України), договором приєднання (стаття 634 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Примірником Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанку», які були надані останнім разом з відзивом на позов, визначено, у тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема неустойку за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також встановлення та сплату комісії на умовах, передбачених договором (пункт 6.5).

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цю редакцію Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанку» розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з нею, підписуючи заяву від 07 березня 2008 року.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в цьому випадку ПАТ КБ «ПриватБанк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Враховуючи викладене, надана відповідачем копія Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанку» не може підтверджувати встановлення конкретних умов кредитування щодо ОСОБА_1 , оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, що не було спростовано позивачем під час розгляду цієї справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг наданий банком примірник Умов та правил банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують обставин встановлення комісії.

З огляду на те, що матеріали справи не містять примірника Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанку», підписаного позивачем, позивач у позові не посилався на ці Умови та правила як складову кредитного договору, мотиви апеляційного суду щодо необхідності зазначення конкретних положень умов кредитування щодо встановлення комісії, з огляду на наявність Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанку», є помилковими.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі

№ 6-1746цс16 висловив правову позицію про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а відповідні умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, та приводить до їх відновлення.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності такого правочину.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі 463/5 896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Незважаючи на те, що вимога про визнання недійсною умови кредитного договору про встановлення комісії не підлягає задоволенню у судовому порядку, підстави такої відмови вказують на певні матеріально-правові аспекти, пов`язані, зокрема з недійсністю умов щодо встановлення комісії в силу вимог закону.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містяться роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 про визнання дій ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахування та стягнення з ОСОБА_1 комісії за кредитом неправомірними, а також зобов`язання банку провести і надати відповідний розрахунок взаємних зобов`язань за період з початку дії кредитної картки, є обґрунтованими.

Ураховуючи, що встановлення комісії не передбачене вимогами законодавства України, її нарахування не пов`язано з необхідністю визнання недійсним кредитного договору у цій частині, а також те, що дії банку щодо нарахування та списання комісії є триваючим правопорушенням, колегія суддів відхиляє аргументи ПАТ КБ «ПриватБанк» про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, але судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року та постанова Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 червня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання дій щодо стягнення комісії за споживчим кредитом неправомірними та зобов`язання провести відповідний розрахунок взаємних зобов`язань задовольнити частково.

Визнати дії Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» щодо нарахування та стягнення з ОСОБА_1 комісії за споживчим кредитом неправомірними.

Зобов`язати Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» провести та надати ОСОБА_1 відповідний розрахунок взаємних зобов`язань за період з початку дії кредитної картки.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» в частині визнання недійсною з моменту укладення угоди споживчого кредитування від 07 березня 2008 року в частині умов про сплату щомісячних комісій за кредитне обслуговування договору з моменту укладення договору - відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк