Якимівський районний суд Запорізької області
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 330/768/20

2/330/22/2021

"04" листопада 2021 р. Якимівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Федорець С.В.,

при секретарі Шеліповій Ю.О.,

за участю рокурора - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів - адвоката Салімонової А.А.,

розглянувши у судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом заступника прокурора Запорізької області (адреса: 69005, Україна, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29а) в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах, Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області (юридична адреса: 72563, Україна, Запорізька область, Якимівський район, смт. Кирилівка, вул. Калініна 67, фактична адреса: Україна, Запорізька область, Якимівський район, смт. Кирилівка, Приморський бульвар, буд. 1, ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_2 ), Державної архітектурно-будівельної інспекції України (адреса: 01133, Україна, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд. 26, ) про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, знесення самочинно збудованого об`єкта,

в с т а н о в и в:

Заступник прокурора Запорізької області звернувся до суду в інтересах держави з позовом до відповідачів про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, знесення самочинно збудованого об`єкта, за наступними підставами.

Так, в позові зазначено, що прокуратурою Запорізької області було з`ясовано, що постановою аеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року у справі №330/390/17 задоволено апеляційну скаргу керівника Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області та скасовано рішення Якимівького районного суду від 31.03.2021 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про поділ майна та визнання права власності на спільне майно подружжя, у задоволенні позову відмовлено.

Як зазначає прокурор, апеляційним судом Запорізької області за результатами розгляду вказаної справи було встановлено, що на підставі рішення Кирилівської селищної ради від 15.11.2006 року за договором оренди землі від 05.12.2006 року ОСОБА_4 в оренду передано земельну ділянку площею 0,1262 га по АДРЕСА_2 для розміщення спортивно-оздоровчого комплексу. За договором суборенди від 08.11.2012 року ОСОБА_4 ця земельна ділянка передана в суборенду ОСОБА_2 , яка у подальшому на цій земельній ділянці самочинно збудувала об`єкти нерухомості три двоповерхові будівлі, зареєстровані як спортивно-оздоровчий комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Рішенням виконкому Кирилівської селищної ради від 27.06.2017 року №68 зазначеним об`єктам нерухомості присвоєно адресу: АДРЕСА_2 .

Також прокурор вказує, що рішенням суду встановлено факт будівництва зазначених будівель у межах прибережної захисної смуги, на відстані 47,93 м від урізу води Азовського моря, де взагалі заборонено будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних.

Посилаючись на вище вказану постанову апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року, прокурор вважає встановленим також факт, що зведення виробничих, дитлових та інших будівель і споруд на спірній земельній ділянці селищною радою не погоджувалося, що, зважаючи на те, що власником цієї земельної ділянки є Кирилівська селищна рада, на думку прокурора, також свідчить про самочинне будівництво відповідачкою ОСОБА_2 об`єктів нерухомого майна.

Окрім того, прокурор посилається на те, що з`ясовано, що Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області 25.09.2017 року за №ЗП 50 зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право вланості за рішенням суду, а 08.08.2019 року державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради проведено реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за відповідачкою ОСОБА_2 .

Прокурор вважає, що реєстрація декларації відбулася незаконно, оскільки, по-перше, у п. 8 вказаної декларації міститься посилання на рішення Якимівського районного суду від 31.03.2017 року, в якому невірно зазначено кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості. По-друге, на думку прокурора, вказане рішення суду не є рішенням про визнання права власності, а є рішенням за результатами розгляду спору про поділ майна подружжя. Також прокурор звертає увагу на те, що це рішення скасоване. По-третє, прокурор зазначає, що земельна ділянка була передана в оренду для розміщення спортивно-оздоровчого комплексу, однак, об`єкти, збудовані відповідачкою, будівлями для відпочинку.

Як зазначає прокурор, відповідно до Порядку прийняття в експлуатаці закінчених будівництвом об`єктів, затверджено Постановою КМУ від 13.04.2011 року, у разі виявлення органом державного архітектурно-будівельного контролю наведених у зареєстрованій декларації недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом Державного архітектурно-будівельного контролю. Проте, Державною архітектурно-будівельною інспекцією в Запорізькій області, дії по скасуванню проведені не були, реєстрацію декларації не скасовано.

Також прокурор вказує на те, що на підставі договору про поділ спійного майна подружжя від 31.10.2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було передано в особисту приватну власність зазначене спірне нерухоме майно. Факт укладення цього договору, на думку прокурора, підтверджує намір відповідачів надати легітимність самочинно збудованим будівлям, а саме правочин має формальний характер.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 незаконно набула право власності на спірні об`єкти нерухомості, прокурор вважає, що подальше відчуження цих об`єктів є також незаконним.

Крім того, прокурор звертає увагу на те, що ці спірні об`єкти нерухомості розташовані в пляжній зоні в межах прибережної захисної смуги Азовського моря, що прямо супреречить вимогам ст. 60, 62 ЗК та ст. 88,90 ВК України, що, як вважає прокурор, свідчить про невідповідність договору про поділ спільного майна подружжя, вимогам ст. 203 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, прокурор вважає,що на підставі ч. 4 376 ЦК України, спірні об`єкти нерухомого майна повинні бути знесені як самочинно збудовані за рахунок особи, що їх побудувала.

При обґрунтуванні підстав для звернення до суду саме прокурора, прокурор посилається на те, що спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності Кирилівської селищної ради, однак цей повноважний орган не звернувся до суду за захистом прав територіальної громади, тому захист цих інтересів має бути здійснено саме шляхом звернення до суду прокурором.

На підставі викладеного прокурор просить скасувати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції Запорізької області 25.09.2017 року за № ЗП 50, надану ОСОБА_2 , припинивши право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 203; визнати недійсним договір про поділ спільного майна подружжя від 31.10.2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в частині переходу в особисту приватну власність ОСОБА_3 спортивно-оздоровчого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_2 , припинивши право власності на нього ОСОБА_3 ; зобов`язати ОСОБА_2 знести самочинно збудовані будівлю для відпочинку А-2, будівлю для відпочинку Б-2, будівлю для відпочинку В-2, будову Г-1, будову Д-1, будову Ж-1, будову К-1, будову Л-1, вбиральню-душ У, огорожу № 1 , двоє воріт, п`ять ганків, розташовані по АДРЕСА_2 . Також просить стягнути з відповідачів понесені витрати по сплаті судового збору.

Представником відповідача ДАБІ було надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що вимоги, заявлені прокурором до цього відповідача, не визнаються повністю, з огляду на те, що, у відповідності до вимог Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, на який посилається прокурор, орган державного архітектурно-будівельного контролю перевіряє повноту даних, зазначених у декларації, тобто встановлює, чи достатня інформація, зазначена замовником у поданих за встановленою формою документах, для прийняття рішення про реєстрацію декларації. При цьому, згідно до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідальність за достовірність даних, зазначених у поданій декларації, несе замовник. Таким чином, оскільки у поданій ОСОБА_2 декларації було повно та у відповідності до Порядку зазначено інформацію, необхідну для прийняття рішення про реєстрацію декларації, у ДАБІ не було підстав для відмови у такій реєстрації, його дії були цілком правомірні. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову в частині скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкту, на яке визнано право власності за рішенням суду, відмовити.

Відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 також до суду надано відзив на позовну заяву, в якому відповідачі заперечують проти задоволення позову, з огляду на наступне. Так, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, постанови Верховного Суду, відповідачі вважають, що у даному разі відсутні підстави для звернення прокурора до суду, оскільки є повноважний орган Кирилівська селищна рада, який зобов`язаний захищати права територіальної громади, в тому числі, і шляхом звернення до суду. Крім того, безпідставними вважають відповідачі посилання прокурора на те, що факт самочинного будівництва ОСОБА_2 на спірній земельній ділянці об`єктів нерухомості встановлений судовим рішенням, яке набуло законної чинності постановою апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року. Відповідачі вважають, що у даному випадку апеляційним судом надана правова оцінка певному факту, яка, у відповідності до ст. 82 ЦПК України не є обов`язковою для суду при розгляді іншої справи. Також звертають увагу на те, що предметом розгляду справи, на яку посилається прокурор, були сімейні правовідносини. Крім того, зазначають, що органами архітектурно-будівельного контролю не проводилося жодних перевірок та не складалося документів на підтвердження того, що спірні об`єкти нерухомості є самочинно збудованими. З огляду на наведене, відповідачі вважають, що прокурором висновок про факт наявності самочинного будівництва зроблений на припущеннях і належним чином не підтверджений. Крім того, на думку відповідачів, факт реєстрації декларації про готовність об`єкту до експлуатації та отримання свідоцтва про право власності на це майно виключає можливість його віднесення до самочинно збудованого внаслідок його узаконення.

Також, відповідачі вважають, що не підтвердженим належними доказами є факт розташування земельної ділянки з кадастровим номером :11:001:0266 у пляжній зоні прибережної захисної смуги на відстані 47,93м від урізу води Азовського моря, оскільки не надано проекту землеустрою щодо встановлення меж прибережної захисної смуги Азовського моря на території Кирилівської селищної ради та генерального плату забудови смт Кирилівка.

Крім того, відповідачі вказують, що прокурором не обгрунтовано, яким чином укладення договору про поділ спільного майна подружжя порушує інтереси держави, і не обгрунтовано його право на законне втручання у мирне володіння майном, хоча Кирилівська селищна рада не була стороною даного договору, позову щодо витребування майна з чужого незаконного володіння нею не заявлялося.

У відзиві відповідачі також вказують, що прокурором не зазначено, коли саме ним були з`ясовані обставини, викладені у позові. Враховуючи наведене, просять застосувати до позовних вимог позовну давність, строк якої, на думку відповідачів, на момент звернення до суду з позовом вже сплив.

На підставі викладеного відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просять у задоволенні позову прокурора відмовити у повному обсязі.

Прокурором, у свою чергу, було надано відповідь на відзив відповідача ДАБІ, з якого вбачається, що прокурор не оспорює правомірність дій ДАБІ під час здійснення реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Проте, вказана реєстрація, на думку прокурора, має бути скасована, оскільки забудовником ОСОБА_2 до неї були внесені недостовірні дані, а постановою апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року встановлено той факт, що об`єкти, зазначені у декларації, є самочинно збудованими. Оскільки після встановлення цих обставин, відповідачем не було самостійно скасовано реєстрацію декларації, це можливо, як зазначає прокурор, на підставі рішення суду. Враховуючи наведене, вважає цілком правомірними заявлені вимоги у цій частині і наполягає на їх задоволенні.

Також прокурор надав відповідь на відзив відповідачів ОСОБА_5 ,в якому зазначає, що у прокурора були передбачені законом підстави для звернення до суду з позовом у даному випадку, оскільки повноважний орган Кирилівська селищна рада з позовом до ОСОБА_5 не зверталася, т.я. вважає, що для цього немає підстав. Також прокурор вказує на те, що факт самочинного будівництва було встановлено постановою апеляційного суду Запорізької області від 17.05.2018 року, позов прокуратурою подано 29.04.2020 року, тобто підстав для застосування строків позовної давності, на думку прокурора, не вбачається. Крім того, прокурор, окрім вказаної постанови суду, зазначає також у якості доказу самочинної побудови відповідачкою ОСОБА_2 нерухомого майна технічний паспорт на об`єк, де будівлі А-2, Б-2, В-2 визначені як самочинно збудовані. Ще прокурор посилається на лист Якимівської районної державної адміністрації від 01.10.2020 року, згідно до якого містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва забудовнику ОСОБА_2 не надавалися, тобто, на думку прокурора, відповідачкою не було додержано встановленої законом процедури зведення спірних об`єктів нерухомості. З листів Кирилівської селищної ради вбачається, що власником не надавалася також згода на зведення об`єктів нерухомості на земельній ділянці, що перебувала в суборенді у ОСОБА_2 . Всі ці докази у сукупності, на думку прокурора, цілком доводять той факт, що спірні об`єкти нерухомості є самочинно збудованими. Також прокурор зазначає, що безпідставними є посилання відповідачів на недоведеність знаходження земельної ділянки, на якій розташовано спірне нерухоме майно, у пляжній зоні прибережної захисної смуги, оскільки цей факт підтверджується інформацією Кирилівської селищної ради, ситуаційним планом земельної ділянки, Планом зонування смт Кирилівка та Публічною кадастровою картою України, також цей факт встановлений вище вказаною постановою апеляційного суду Запорізької області. Крім того, прокурор звертає увагу на те, що, на його думку, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила це будівництво, не змінює правовий режим цього будівництва, як стверджує сторона відповідача. Також вважає необгрунтованим посилання сторони відповідачв на те, що мається висновок щодо відповідності місця розташування об`єкта вуимогам державних будівельних норм від 13.12.2016 року №89, виданий відділом містобудування та рахітектури Якимівської райдержадміністрації, оскільки, згідно до листа Якимівської райдержадміністрації від 01.10.2020 року №01-32/1/1659 вбачається, що документ з такими реквізитами ОСОБА_2 не надавався.

З огляду на наведене, прокурор наполягає на тому, що заявлені позовні вимоги цілком обгрунтовані і підлягають задоволенню.

У судовому засіданні прокурор підтримав позов у повному обсязі.

Представник відповідача Державної архітектурно-будівельної інспекції до судового засідання не з`явився, надавши заяву з проханням розглядати справу у його відсутність із врахуванням доводів, викладених у відзиві.

У судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі на підставах, викладених у відзиві.

Зважаючи на наведене, суд, відповідно до ч.3 ст. 223 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача Державної архітектурно-будівельної інспекції.

Заслухавши пояснення прокурора, представника відповідачів Бабичей, дослідивши викладені письмово та долучені до справи правові позиції сторін, а також надані сторонами докази, суд приходить до наступного.

Так, судом встановлено, що на підставі рішення Кирилівської селищної ради від 15.11.2006 року за договором оренди землі від 05.12.2006 року ОСОБА_4 в оренду передано земельну ділянку з кадастровим номером :11:001:0266, площею 0,1262 га по АДРЕСА_2 для розміщення спортивно-оздоровчого комплексу.

За договором суборенди від 08.11.2012 року ОСОБА_4 ця земельна ділянка передана в суборенду ОСОБА_2 .

У подальшому на цій земельній ділянці були збудувані об`єкти нерухомості будівлю для відпочинку А-2, будівлю для відпочинку Б-2, будівлю для відпочинку В-2, будову Г-1, будову Д-1, будову Ж-1, будову К-1, будову Л-1, вбиральню-душ У, огорожу № 1, зареєстровані як спортивно-оздоровчий комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Рішенням виконкому Кирилівської селищної ради від 27.06.2017 року №68 зазначеним об`єктам нерухомості присвоєно адресу: АДРЕСА_2 .

28.09.2017 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області за №ЗП 50 зареєстровано подану ОСОБА_2 декларацію про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду.

08.08.2019 року державним реєстратором Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради проведено реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за відповідачкою ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 203.

31.10.2019 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено та нотаріально посвідчено договір про поділ спійного майна подружжя, за яким відповідачеві ОСОБА_3 було передано в особисту приватну власність зазначене спірне нерухоме майно.

Ці обставини є достовірно встановленими за наданими сторонами доказами, а також не оспорюються ніким з учасників процесу.

По-перше, щодо посилань прокурора знаходження земельної ділянки з кадастровим номером :11:001:0266, площею 0,1262 га по АДРЕСА_2 у пляжній зоні прибережної захисної смуги Азовського моря. Представником відповідачів Бабичей ця обставина не визнається з посиланням на ненадання доказів прокурором на підтвердження даної обставини.

Суд виходить з наступного.

За приписами статей ст. ст. 19, 20 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у т.ч. землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; г) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

З вищевказаного вбачається, що до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захист функції.

Чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережна захисна смуга вздовж морів, навколо морських заток і лиманів встановлюється шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Згідно зі ст. 62 Земельного кодексу України та ст. 90 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва військових та інших оборонних об`єктів, об`єктів, що виробляють енергію за рахунок використання енергії вітру, сонця і хвиль, об`єктів постачання, розподілу, передачі (транспортування) енергії, а також санаторіїв, дитячих оздоровчих таборів та інших лікувально-оздоровчих закладів з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією, гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд.

Відповідно до п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.96 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачено нормами закону (ст. 60 Земельного кодексу України, ст. 88 Водного кодексу України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави дійти до висновку про те, що необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон. Надання у власність або користування земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахувань обмежень, зазначених у ст. 59 Земельного кодексу України, суперечить нормам ст. ст. 83, 84 цього Кодексу.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 469/1044/17 (постанова від 15.09.2020), № 487/10128/14 (постанова від 12.06.2019), № 310/5834/13-ц (постанова від 23.05.2018), № 469/1393/16-ц (постанова від 30.05.2018).

Відповідно до ч. З ст. 60 Земельного кодексу України розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Враховуючи те, що розмір прибережної захисної смуги Азовського моря та лиманів не встановлено у визначеному порядку, тому її розмір врегульовано законом та складає 2 км від урізу води.

Відповідно до інформації Кирилівської селищної ради від 21.05.2020 року №924, проект документації про встановлення прибережної захисної смуги на території смт Кирилівка розроблений, але не затверджений.

Відповідно до ситуаційного плану земельної ділянки, абрису земельної ділянки, плану-схеми земельної ділянки, які є невід`ємною частиною договору оренди землі від 05.12.2006 року, вбачається, що відстань земельної ділянки з кадастровим номером :11:001:0266 від урізу води Азовського моря становить 47,93 метри.

Відповідно до плану зонування смт Кирилівка та Публічної кадастрової карти України, викопіювання з яких додано прокурором, ця земельна ділянка знаходиться у пляжній зоні.

Таким чином, з огляду на вище наведені положення законодавства та надані прокурором документи, суд приходить до висновку про цілковиту огбрунтованість доводів прокурора у цій частині та вважає доведеним факт розташування земельної= ділянки з кадастровим номером :11:001:0266 у пляжній зоні прибережної захисної смуги Азовського моря.

Враховуючи викладене, суд також вважає обгрунтованими доводи прокурора з приводу порушення правового режиму використання цієї земельної ділянки, чим беззаперечно порушуються права та охоронювальні законом інтереси держави.

Цілком обгрунтованими при цьому є, на думку суду, посилання на законність звернення до суду із позовом саме прокурора, з огляду на наступне.

Так, Конституція України визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Землє основним національним багатством, що перебуває під особлиівою охороною держави. Право власності на землю набувається та реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 80 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю, а суб`єктами права комунальної власності на землю, згідно до ст. 83 цього Кодексу, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Ураховуючи, що права територіальної громади смт Кирилівка реалізуються через її представницький орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, Кирилівську селищну раду.

Відповідно до інфоормації Кирилівської селищної ради від 13.04.2020 року №662, селищна рада не зверталася до суду з позовом з приводу порушень прав власника земельної ділянки з кадастровим номером :11:001:0266, оскільки не вбачає підстав для звернення до суду.

Таким чином, цілком обгрунтованим є посилання прокурора на те, що Кирилівська селищна рада не просто бездіє у даній ситуації, а вважає, що немає підстав для вжиття будь-яких заходів.

Прокурор, вважаючи, що у даному випадку порушено правовий режим використання земельної ділянки у пляжній зоні, а також здійснено самочинне будівництво на ній, враховуючи позицію представницього органу, на думку суду, повністю у відповідності до норм діючого законодавства використовує своє право на звернення до суду за захистом прав територіальної громади шляхом подання позову.

Разом з цим, стосовно обраного прокурором способу захисту порушених прав та інтересів держави необхідно зазначити наступне.

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України).

Так, прокурором заявлено вимогу про скасування реєстрації Декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право влансості за рішенням суду, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області 25.09.2017 року за №ЗП 50, поданої ОСОБА_2 .

Вказана вимога мотивована тим, що до вказаної Декларації внесено недостовірні відомості.

Відповідно до приписів статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття ву експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Процедура подання та реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а також її форма, визначені Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 13.04.2011 року №461.

Згідно до п. 17 цього Порядку, замовник заповнює і подає до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації. У відповідності до п. 18, орган державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дня надходження декларації перевіряє повноту даних, зазначених у ній, та забезпечує внесення інформації, зазначеної у декларації, до реєстру.

При цьому, у п. 2 Порядку зазначено, що повнота даних це інформація зазначена замовником у поданих за встановленою формою документах, що за змістом достатня для прийняття рішення про реєстрацію декларації.

За достовірність же даних, зазначених у декларації, згідно до вимог статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», несе відповідальність замовник.

Таким чином, оскільки при поданні декларації ОСОБА_2 нею було внесено усі відомості, цілком обгрунтованими, на думку суду, є доводи представників відповідачів щодо відсутності порушень у діях відповідача Джержавної архітектурно-будівельної інспекції

Прокурор, посилаючись на те, що дані у декларації, поданій ОСОБА_2 , були недостовірними, заявляє вимоги до Державної архітектурно-будівельної інспекції про скасування цієї декларації, посилаючись на п. 22 Порядку, з якого випливає, що у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю наведених у зареєстрованій декларації недостовірних даних, реєстрація такої декларації підлягає скасуванню органом державного архітектурно-будівельного контролю. При цьому, Верховний Суд у своїй постанові від 01.10.2019 року по справі №826/9967/18 висловив правову позицію про те, що суб`єкти владних повноважень не можуть скасовувати свої попердні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронювальних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи рішення. З огляду на наведене, прокурор вважає, що таке скасування може бути вчинено за рішенням суду, і воно необхідне, оскільки саме реєстрація декларації, у відповідності до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стала підставою для реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за відповідачкою ОСОБА_2 .

Проте, суд не погоджується з таким посиланням прокурора, із врахуванням правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 року (справа №916/1986/18), від 19.09.2018 року (справа №804/1510/16), згідно до яких, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що у даному випадку у такий спосіб, обраний прокурором, не відбудеться захисту прав територіальної громади, оскільки скасування реєстрації декларації не має жодних правових наслідків та не тягне за собою автоматичне скасування реєстрації права власності на нерухоме майно.

При цьому, вимога щодо припинення права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, зазначене у Декларації, взагалі жодним чином прокурором не обгрунтована, оскільки з наданих сторонами доказів та самого позову, заявленого прокурором, вбачається, що на час подання позову відповідачка ОСОБА_2 вже не була власником спірного майна.

Таким чином, позовні вимоги прокурора щодо скасування Декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право влансості за рішенням суду, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області 25.09.2017 року за №ЗП 50, поданої ОСОБА_2 , припинивши право власності останньої на нерухоме майно, не підлягають задоволенню через обрання прокурором неналежного способу захисту.

Щодо заявлених у позові вимог про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя від 31.10.2019 року в частині переходу у приватну власність відповідача ОСОБА_3 спортивно-оздоровчого комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », суд зважає на наступне.

Так прокурор в обгрунтування своїх вимог посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду щодо огбрунтованості у право мирного володіння майном приватниї осіб з метою захисту загальних суспільних інтересів.

Проте, як вбачається з вказаної постанови №488/5027/14-ц від 07.11.2018 року, мова йде про незаконне заволодіння земельною ділянкою іншими особами та незаконний перехід до них права власності на цю земельну ділянку.

Як встановлено за матеріалами даної цивільної справи, земельна ділянка з кадастровим номером :11:001:0266 з володіння власника не вибула, перебуває у оренді, законність якої ніким не оспорюється.

Також про це свідчить і заявлення прокурором саме негаторного, а не віндікаційного позову щодо цієї земельної ділянки.

По суті вимог з приводу недійсності договору, то підстави для визнання договору недійсним чітко передбачені у Цивільному Кодексі України. Так, згідно до ч.1 статті 215, підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Прокурор в обгрунтування своєї позиції зазначає про невідповідність оспорюваного правочину (договору про поділ спільного майна подружжя від 31.10.2019 року) частині першій статті 203 ЦК України, оскільки внаслідок його вчинення порушено інтереси держави та суспільства.

Проте, у частині першій цієї статті зазначено, що суперечити інтересам держави та суспільства не може зміст правочину.

Як вбачається з оспорюваного договору, його предметом є майно подружжя, а зміст зводиться до розподілу цього майна за вільним волевиявленням його учасниками, що мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, і спрімований на реальне настання правових наслідків, тобто визначення частки кожного з власників майна, яке є спільним майном подружжя.

При цьому, посилання прокурора на те, що у даному випадку має зловживання правом, базуються лише на тому, що вказане майно розташоване на земельній ділянці водного фонду у пляжній зоні.

Помилковим також є обгрунтування прокурором своєї позиції висновками Європейського Суду з прав людини у справі «Саллі Чепмен дго Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії», де зазначено про неможливість надання державою захисту особам, які, усвідомлюючи заборони, встановлені законодавством, реалізують свої права з порушенням цього законодавства.

Так, укладаючи договір про поділ спільного майна подружжя, відповідачі Бабичі реалізовували свої права на поділ спільного майна, що прямо передбачено нормами Сімейного та Цивільного Кодексів України, дотримання норм законодавства, на підставі яких складався правочин, при цьому також було перевірено нотаріусом, що посвідчив вказану угоду.

Крім того, зареєструвавши у встановленому законом порядку спочатку Декларацію про готовність до експлуатації, а потім і право власності на спортивно-оздоровчий комплекс, відповідач ОСОБА_2 правомірно розраховувала на визнану державою законність володіння нею вказаним нерухомим майном.

Зважаючи на наведене, доречними, на думку суду, є доводи представника відповідачів Бабичей про недоведеність наявності підстав для визнання договору недійсним з боку прокурора.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що ця позовна вимога задоволенню не підлягає за недоведеністю.

З приводу заявленої прокурором вимоги щодо зобов`язання ОСОБА_2 знести об`єкти нерухомості, розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :11:001:0266, суд приходить до наступного.

Так, згідно до наданих письмових доказів, на теперішній час право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 .

Сторонами цей факт також не оспорюється.

Згідно до Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналогічне положення закріплено у ст. 321 ЦК України.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, критерієм сумісності заходу втручання із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що грунтуватися таке втручання має на законі, тобто мати нормативну основу у національному законодавстві.

При цьому, прокурор, заявляючи вимогу, зокрема, про припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на нерухоме майно, обгрунтовує лише необхідністю знесення цього майна, оскільки воно є самочинно збудованим, а посилаючись на ст. 376 ЦК України щодо обов`язку знесення цього майна особою, що його побудувала, зазначає, що збудовано воно було іншою особою ОСОБА_2 .

Також судом враховується те, що підстави припинення права власності чітко передбачені статтею 346 ЦК України, і на жодну з цих підстав прокурор не посилається.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що захист інтересів територіальної громади у такий спосіб, не відповідає критерію відповідності нормативній основі у національному законодавстві, тому задоволення такої вимоги буде тягнути за собою пряме порушення гарантій, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції прав людини.

Крім того, суд вважає цілком обгрунтованими посилання прокурора на доведеність факту побудови спірного нерухомого майна відповідачкою ОСОБА_2 , оскільки це підтверджується тим, що за договором суборенди земельної ділянки з кадастровим номером :11:001:0266 користувачем земельної ділянки, на якій розташоване майно, є саме ОСОБА_2 , Декларація про готовність об`єкту до експлуатації подавалася саме нею, саме вона отримала у подальшому право власності на це майно і саме ОСОБА_2 була стороною договору, у якому надала добровільну згоду на перехід права власності до іншої особи ОСОБА_3 .

Усі ці факти у сукупності, на думку суду, цілком обумовлюють вище вказані посилання прокурора і дають підстави вважати ці доводи належним чином підтвердженими і встановленими в ході судового розгляду.

Проте, знов таки судом робиться висновок щодо невірно обраного прокурором способу захисту, з огляду на вище наведені положення про можливість припинення права власності особи на майно лише на передбачених законодавством підставах. При цьому, слід враховувати, що та обставина, що спірне нерухоме майно розташоване на земельній ділянці у прибережній захисній смузі, не є підставою, передбаченою законодавством, для позбавлення права власності на ці споруди особи, яка отримала це право у законний спосіб і на законних підставах, шляхом їх фактичного знищення (знесення) попереднім власником.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.08.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2018 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц) застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України).

На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідіність у відмові у задоволенні вказаної позовної вимоги через обрання прокурором неналежного способу захисту.

З приводу заяви сторони відповідачів Бабичей про застосування строків позовної давності суд вважає, що у даному разі застосуванню позовна давність не підлягає, оскільки зі змісту позову вбачається, що у даному випадку прокурор звернувся до суду з негаторним позовом (позов в інтересах власника, який не позбавлений права володіння майном, проте створено перешкоди власникові у користуванні цим майном), який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц; від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц; від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність у даному разі підстав для задоволення вимог прокурора, тому вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити повністю.

У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки позов судом не задоволений, також не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 53, 56, 57, 81, 141, 174, 178, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 267, 321, 328, 372, 375, 376 ЦК України, ст. ст. 50, 58, 60, 84, 152 ЗК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову заступника прокурора Запорізької області в інтересах Кирилівської селищної ради Якимівського району Запорізької області до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державної архітектурно-будівельної інспекції України про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду, визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, знесення самочинно збудованого об`єкта, - відмовити повністю.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення у той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя: Світлана ФЕДОРЕЦЬ