Провадження №22-ц/812/179/21
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 січня 2021 року м. Миколаїв

справа № 490/4067/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про встановлення нікчемності кредитного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 22 жовтня 2020 року під головуванням судді Гуденко О.А., повний текст судового рішення складений 26 жовтня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк) про встановлення нікчемності кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 10 вересня 2008 року вона уклала з ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», кредитний договір №ML-400/123/2008 та отримала споживчий кредит у розмірі 43 758 доларів США. 10 вересня 2009 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким були внесені зміни та доповнення до кредитного договору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2013 року у цивільній справі № 2/489/2583/13 було задоволено позов ПАТ «ОТП Банк» про стягнення з неї заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

Як вказала позивачка, в березні 2019 року вона дізналася від громадської організації Миколаївський обласний комітет "Правозахисник", що до укладення та при укладенні кредитного договору ЗАТ «ОТП Банк» були порушені її права як споживача кредитних послуг, а саме в порушення вимог ч.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п.п. 2.1, 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», їй не було надано у письмовій формі передбаченої законом інформації, що порушує її конституційні права та права споживача та є підставою для визнання кредитного договору нікчемним відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", ч. 2 ст 215, ч. 1 ст. 236 ЦК України.

Також ОСОБА_1 вказувала, що дії кредитора свідчать про порушення конституційних прав споживача, гарантованих ст. 61 Конституції України. Так п.п. 4.1.2 та 4.1.3 кредитного договору встановлюють притягнення позичальника у разі прострочення виконання зобов`язання до сплати неустойки за одне і те саме правопорушення двічі, отже ці пункти договору також повинні бути визнані нікчемними.

Також кредитор порушив її права споживача, оскільки у пункті 2.1.3.1 Додаткового договору Банк визначив право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання позичальником та/або третіми особами своїх боргових та/чи інших умов кредитного договору, що суперечить ч.10 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", та в порушення вимог ч.2 ст. 651 ЦК України не зазначено що є істотним порушенням умов договору споживачем. Крім того, умовами кредитного договору визначено, що сторони домовилися, що для розрахунку процентів буде використовуватися плаваюча процентна ставка, порядок сплати якої встановлений в п.1.4.1.1-1.4.1.4 кредитного договору. Однак згідно ст. 1056-1 ЦК України плаваюча процентна ставка встановлена тільки з 22 вересня 2011 року, а кредитний договір укладено 10 вересня 2008 року. Також умовами кредитного договору передбачена можливість підвищення процентної ставки у випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов`язань, встановлених цим Договором, що суперечить ч.1 ст. 56 Закону України "Про Національний банк України", п.2 Постанови Правління Національного банку України № 319 від 11.10.2008 року ст. 549, 641,642 ЦК України, вимогам рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року. Крім того, передбачений договором розмір пені за порушення позичальником взятих на себе зобов`язань порушує права споживача, визначені ст.ст. 509, 627 ЦК України.

Посилаючись на викладене, а також на інші зазначені нею порушення її прав споживача умовами укладеного договору, ОСОБА_1 вважала, що згідно ч.6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів " та ч. 2 ст. 215 ЦК України вони є нікчемними, що, на думку позивачки, має наслідком нікчемність кредитного договору з внесеними до нього змінами та доповненнями в цілому.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила з метою захисту її конституційних прав встановити кредитний договір № ML-400/123/2008 від 10 вересня 2008 року укладений з ПАТ «ОТП Банк», з внесеними до нього додатковим договором № 1 від 10 березня 2009 року змінами та доповненнями, нікчемним.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції, пославшись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року, не врахував, що викладені у ній висновки стосуються позову про визнання недійсним нікчемного договору про розірвання договору застави майнових прав, тоді як вона звернулася з позовом про захист конституційних прав шляхом встановлення кредитного договору нікчемним. Також суд першої інстанції умисно не застосував висновки, викладені у пунктах 73-76, 82-85 вищевказаної постанови Великої Палати Верховного Суду, не перевірив доводів ОСОБА_1 щодо обставин нікчемності кредитного договору та не зазначив належного способу захисту, з яким, на думку суду, повинна була звернутися позивачка.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 87, 88), клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджуються матеріалами справи, що 10 вересня 2008 року між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1 було укладено Договір № ML-400/123/2008, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 43 758 доларів США, з кінцевим строком повернення 10 лютого 2020 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, передбаченому умовами укладеного договору. 10 березня 2009 року між сторонами було укладено Додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким були внесені зміни та доповнення до кредитного договору, зокрема щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами (а.с. 7-16).

В забезпечення позичальником виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ "ОТП Банк" та чоловіком ОСОБА_1 ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № PML-400/123/2008, за яким в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1 .

В червні 2013 року ПАТ «ОТП Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. ОСОБА_1 , в свою чергу, звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ "ОТП Банк" про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2013 року позов ПАТ"ОТП Банк" до ОСОБА_1 був задоволений. В задоволенні зустрічного позову відмовлено (а.с. 17-18).

Звертаючись до суду в травні 2019 року ОСОБА_1 просила встановити нікчемність укладеного 10 вересня 2008 року між нею та ЗАТ "ОТП Банк" кредитного договору № ML-400/123/2008 з внесеними до нього Додатковим договором № 1 від 10 вересня 2009 року змінами та доповненнями.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення нікчемності кредитного договору суд першої інстанції виходив з того, що позивач просив застосувати неналежний спосіб захисту.

Колегія суддів вважає такий висновок суду правильним з огляду на нижчевикладене.

Так, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Отже визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Саме таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Також у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 70 постанови).

Отже, судом першої інстанції правильно були враховані правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, оскільки такий обов`язок суду встановлений ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права до даних правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення нікчемності кредитного договору, оскільки позивачка просила застосувати неналежний спосіб захисту.

Колегія суддів не погоджується із посиланнями апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції повинен був зазначити у рішенні про те з яким-саме позовом повинна звертатися ОСОБА_1 до суду на захист своїх прав.

Так, статтею 20 ЦК України встановлено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Крім того, положеннями статті 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, тоді як суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

До того ж відмова у задоволенні позову про встановлення нікчемності правочину не перешкоджає звернутися ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним з підстав, яким не надавалась оцінка у рішенні Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 листопада 2013 року, або із позовом про застосування наслідків нікчемності кредитного договору, обравши той спосіб захисту, який, на її думку, найбільше відповідає ефективному поновленню її прав, які вона вважає порушеними.

Не заслуговують на увагу і посилання апеляційної скарги на те, що суд не перевірив доводів позивачки щодо обставин нікчемності кредитного договору.

Так, суд першої інстанції, не надавши оцінки обґрунтованості доводів позивачки щодо нікчемності укладеного нею із ЗАТ «ОТП Банк» кредитного договору, правильно виходив з того, що відповідний аналіз таких доводів має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивачки до суду із вимогами про застосування належного способу захисту.

Така позиція відповідає правовим висновкам, викладеним в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц і від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, згідно яким за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

З огляду на викладене посилання в апеляційній скарзі на обставини, які, на думку апелянта, доводять нікчемність кредитного договору, але не були враховані судом, не можуть бути прийняті до уваги.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції умисно не застосував висновки, викладені у пунктах 73-76, 82-85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, колегія суддів відхиляє, оскільки таке не відповідає висновкам суду, викладених в оскаржуваному рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні судом обставин справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, та невідповідності висновків обставинам справи, що є підставою для скасування такого рішення - безпідставні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 26 січня 2021 року