Постанова

Іменем України

20 січня 2021 року

м. Київ

справа № 562/2533/19

провадження № 61-10637св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року у складі судді Чорного І. А. та постанову Рівненського апеляційного суду від 25 червня 2020 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 13 березня 2017 року за ним було зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку на АДРЕСА_1 . Проте, відповідачі без його дозволу та відому здійснюють постійне користування належними йому на праві власності будинком та земельною ділянкою, розміщують в будинку свої речі та обмежили його в доступі до майна шляхом зачинення зовнішніх та внутрішніх дверей будинку, утримання домашніх тварин - собак.

Вказував, що у зв`язку з набуттям ним права власності на спірний будинок, ОСОБА_2 , як колишній власник будинку, а ОСОБА_3 , як член сім`ї останнього, втратили право на користування та проживання у належному йому майні, однак своїми діями чинять йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні цим майном.

Посилався на те, що договорів про надання будинку в користування він з відповідачами не укладав. Крім того, зазначив, що у власності ОСОБА_2 є житловий будинок та земельна ділянка, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з наданням іншого житлового приміщення, що за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить відповідачу ОСОБА_2 на праві власності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі не можуть бути виселені зі спірного житлового будинку без надання іншого постійного жилого приміщення, оскільки частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, якщо вказане житло є предметом іпотеки та було набуте у власність іпотекодавця до моменту укладення договору іпотеки.

Районний суд зазначив, що позивачем та його представником не доведено та матеріалами справи не підтверджено, що житло на АДРЕСА_2 придатне для проживання.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 25 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Апеляційний суд зазначив, що на час набуття ОСОБА_4 права власності на спірний будинок, останній був житлом для відповідачів.

Отже, ОСОБА_4 реалізацією своїх прав, як власника будинку на виселення (примусове позбавлення житла) відповідачів, не може завдавати шкоди їх правам і свободам (зокрема, житловим).

Оскільки спірний будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, не придбавалися відповідачем за кредитні кошти, отже, відсутня правова підстава для виселення відповідачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 25 червня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У липні 2020 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 липня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві: Сімоненко В. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2020 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими, отже, підлягають скасуванню.

ОСОБА_1 вказує, що судами попередніх інстанцій зроблено висновки при неправильному тлумаченні норми статті 109 ЖК УРСР, оскільки він у своєму позові просив виселити відповідачів в інше житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_2 на праві власності.

Стверджує, що судами попередніх інстанцій не враховано наявність у ОСОБА_2 на праві приватної власності нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_2 , у якому проживають його дружина та неповнолітній син.

Вважає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не навели мотивів, чому відповідачів не можна виселити в інший житловий будинок, що належить їм на праві приватної власності.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає як підставу касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

ОСОБА_1 вважає, що суд застосував положення статті 109 ЖК Української РСР без врахування правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 562/2533/19 та правового висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 05 листопада 2014 року у справі (провадження № 6-158цс14), в якій зазначено, що з припиненням права власності попереднього власника (син відповідача) на спірне нерухоме майно, член сім`ї якого є відповідач, припинилось також право останнього на користування житлом. За таких обставин, право власності позивача на спірну квартиру має бути захищено шляхом виселення з неї відповідача без надання іншого житла.

Також, ОСОБА_1 вважає, що суд застосував положення частини першої статті 317 ЦК України та частини першої статті 319 ЦК України, частини першої статті 391 ЦК України до спірних правовідносин без врахування правових висновків Верховного Суду, висловлених у постановах від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 334/5464/14-ц, в якій зазначено, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У серпні 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що неможливість виселення особи без надання іншого житла не залежить від наявності у неї на праві власності чи іншому праві користування будь-якого іншого житла та/чи можливості проживати в ньому. Крім того, статтею 109 ЖК УРСР не передбачено звільнення від обов`язку надання жилого приміщення у разі наявності у осіб, про виселення яких ставиться питання, іншого житла.

Отже, вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Доводи особи, яка подала відповідь на відзив

У серпні 2020 року ОСОБА_1 подав відповідь на відзив ОСОБА_2 , у якому зазначив, що наведені у відзиві заперечення і мотиви підлягають відхиленню, оскільки він у своєму позові просив виселити із наданням іншого житлового приміщення.

Фактичні обставини, встановлені судами

Житловий будинок на АДРЕСА_1 належав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 1997 року, а земельна ділянка за вказаною адресою - на підставі державного акту на право приватної власності від 18 квітня 2002 року, яке ОСОБА_2 передав в іпотеку ПАТ «Полтава-Банк» з метою забезпечення виконання взятих зобов`язань за кредитним договором від 15 липня 2014 року № 4.

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, іпотекодержателем ПАТ «Полтава-Банк» було здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку на АДРЕСА_1 шляхом набуття їх у власність у позасудовий спосіб і 09 серпня 2016 року Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міськради на підставі вказаного вище іпотечного договору від 15 липня 2014 року було зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку на АДРЕСА_1 за ПАТ «Полтава-Банк».

13 березня 2017 року між ПАТ «Полтава-Банк» та ОСОБА_1 укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 (а. с. 11-14).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 08 серпня 2019 року № 176766528 будинковолодіння на АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві власності, обтяжене іпотекою, іпотекодержателем є ПАТ КБ «Приватбанк».

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 13 вересня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 10 квітня 2020 року, у справі № 562/2213/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Заочне рішення Здолбунівського районного суду від 05 вересня 2017 року скасовано.

Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права користування, розпорядження та володіння житловим будинком і земельною ділянкою, про вселення ОСОБА_1 , про усунення створюваних перешкод, про заборону знаходитися у житловому будинку та на земельній ділянці.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 16 січня 2020 року та постановою Верховного Суду від 04 травня 2020 року, у справі № 562/382/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - орган реєстрації при виконавчому комітеті Здолбунівської міської ради Рівненської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, земельною ділянкою та зняття з реєстраційного обліку, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає як підставу касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

ОСОБА_1 вважає, що суд застосував положення статті 109 ЖК Української РСР без врахування правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 562/2533/19 та правового висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 05 листопада 2014 року у справі (провадження № 6-158цс14), в якій зазначено, що з припиненням права власності попереднього власника (син відповідача) на спірне нерухоме майно, член сім`ї якого є відповідач, припинилось також право останнього на користування житлом. За таких обставин, право власності позивача на спірну квартиру має бути захищено шляхом виселення з неї відповідача без надання іншого житла.

Також, ОСОБА_1 вважає, що суд застосував положення частини першої статті 317 ЦК України та частини першої статті 319 ЦК України, частини першої статті 391 ЦК України до спірних правовідносин без врахування правових висновків Верховного Суду, висловлених у постановах від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 334/5464/14-ц, в яких зазначено, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Практикою Верховного Суду України визначено, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

При цьому, зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, установивши, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який є іпотечним майном та про виселення відповідачів з якого просив позивач, був придбаний не за рахунок коштів, наданих ПАТ «Полтава-Банк» ОСОБА_1 на підставі укладеного між ними кредитного договору від 15 липня 2014 року № 4, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення з цього будинку відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, правильно застосувавши до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК УРСР.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги про помилкове застосування до спірних правовідносин норми статті 109 ЖК УРСР спростовуються вищевикладеним.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано наявність у ОСОБА_2 на праві приватної власності нерухомого майна - житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_2 , у якому проживають його дружина та неповнолітній син, як на обставину, що має значення для справи, зокрема, як на житло, у яке можуть бути виселені відповідачі, колегія суддів відхиляє, оскільки положеннями частини другої статті 109 ЖК УРСР передбачено надання громадянам іншого житлового приміщення, а не виселення до належних їм на праві приватної власності житлових приміщень.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не надано мотивованої оцінки кожному аргументу, наведеному учасниками справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Посилання заявника на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 334/5464/14-ц колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаних справах інші правовідносини, а саме - усунення перешкод у користуванні приміщенням, які не стосуються виселення осіб з житлового приміщення, яке є предметом договору іпотеки.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок, що випливає зі статті 6 Конвенції, з мотивування може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

У § 30 рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції дали відповідь на всі аргументи і доводи учасників справи, які мають важливе юридичне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків судів попередніх інстанцій.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 28 січня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 25 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк