Дата документу 19.08.2021
Справа № 334/1240/17
Провадження № 2/334/98/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді Турбіної Т.Ф.,

при секретарі Гребенюк А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталя Григорівна, про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталя Григорівна, про визнання договору дарування недійсним, який згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями перебував в провадженні судді Ісакова Д.О. та 18.10.2018 року надійшов в провадження судді Турбіної Т.Ф.

18.10.2018 року суддею Турбіною Т.Ф. цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталя Григорівна, про визнання договору дарування недійсним прийнята до розгляду у своє провадження.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 , від 10.10.2016 року укладений між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., реєстровий № 2359 від 10.10.2016 року, - з моменту його укладення, а також визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0688, кадастровий номер :04:017:0268, розташованої по АДРЕСА_1 , від 10.10.2016 року укладений між позивачем та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., реєстровий № 2360 від 10.10.2016 року, з моменту його укладення.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що йому на праві власності належав будинок АДРЕСА_1 , в якому він зареєстрований та мешкає по сьогоднішній день, і в якому знаходяться всі його речі. Окрім цього, позивач має у власності земельну ділянку площею 0,0688 га для будівництва і обслуговування даного житлового будинку. Іншого житла на праві приватної власності та на будь-яких інших підставах позивач не має.

В серпні 2016 року до позивача звернулась відповідачка з пропозицією допомоги у догляді за ним. Раніше відповідачку він не знав та знайомий з нею не був. Відповідачка декілька раз приходила до нього, готувала, була доброзичливою, допомогла розрахуватись із боргами. Всі її дії свідчили про доброзичливі наміри до нього, відповідачка постійно його переконувала в своїх добрих намірах і словами і діями, та пообіцяла, що буде за ним постійно доглядати, дбати, забезпечувати його всім необхідним та поховає його за свої кошти, але натомість він повинен укласти з ОСОБА_2 договір, за яким вона зобов`язується про нього дбати та утримувати при житті, а за це після його смерті стане власником належного позивачу будинку.

Стан здоров`я позивача не дозволяв йому навіть самостійно приготувати їжу, прибрати у будинку та на ділянці, внаслідок проблем зі спиною, йому було важко тривалий час ходити та стояти, тому він потребував сторонньої допомоги, і вирішив довіритися відповідачці.

Сам договір з відповідачкою вони не обговорювали, оскільки позивач не обізнаний в юридичних тонкощах, проте з усіх розмов і роз`яснень ОСОБА_2 , позивач був впевнений що між ними буде укладений договір, за яким відповідачка буде мати відносно нього обов`язки щодо утримання, і право власності на його будинок перейде до відповідачки після його смерті.

Він надав ОСОБА_2 документи на будинок, а через декілька днів, вони поїхали до нотаріуса, де підписав усі документи які йому були надані не читаючи, оскільки вважав що підписав договір про який вони з відповідачкою домовлялись.

Яким чином укладається договір довічного утримання та чим він відрізняється від інших видів договорів, яким чином здійснюється перехід права власності і з якого моменту, нотаріус йому не роз`яснила та копію укладеного договору не надала.

Після укладення договору відповідачка лише раз прийшла до нього. На його звернення щодо повернення документів на будинок, відповідачка знаходила якісь причини щоб їх не повертати, а з 5 лютого 2017 року взагалі вимкнула телефон та зв`язок з нею припинився.

Оскільки відповідачка перервала з ним зв`язок та не повернула документи на будинок, він за рекомендаціями юристів звернувся до Державного реєстраційного центру і 09.02.2017 року отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої з`ясувалось, що він подарував відповідачці належний йому будинок і земельну ділянку, а не уклав договір довічного утримання, і будинок та земельна ділянка за цими договорами належить відповідачці з часу їх підписання, а не після смерті позивача, як він вважав.

Але позивач не бажав укладення таких договорів. Позивач не мав вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договорів безоплатної передачі у власність ОСОБА_2 будинку, який є його єдиним житлом, та земельної ділянки, підписуючи договори він вважав і був впевнений на підставі ранішніх домовленостей з ОСОБА_2 , що укладає і підписує саме договір довічного утримання, за яким відповідачка зобов`язується його доглядати, а власницею належного йому будинку та земельної ділянки стане лише після його смерті. Відповідачка своїми діями сприяла вчиненню ним помилки, так як достеменно знаючи, що він юридично не обізнаний, більш того має дуже поганий зір, з урахуванням віку та стану його здоров`я, не роз`яснила йому зрозуміло зміст договорів, що він підписав, і не повідомила нотаріуса про таку необхідність.

На момент укладання договорів позивачу було 70 років, він є людиною похилого віку, перебуває на обліку у лікарні, є інвалідом 2 групи, потребує постійного лікування та стороннього догляду, особисто текст оспорюваних договорів не читав, оскільки є юридично не обізнаною особою, ні усно, ні письмово зміст договорів дарування нотаріус йому не пояснив. Про те, що він підписує договори дарування, а не договір довічного утримання його не повідомили ані нотаріус, ані відповідач, відмінності цих двох видів договору йому також не роз`яснили. Він дійсно погоджувався на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_2 , але лише за умови довічного утримання, після його смерті, й, укладаючи спірні договори, помилявся щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення між ним та відповідачем, тому вважає ці договори дарування такими, що укладені під впливом помилки, у зв`язку з чим просить ці договори визнати недійсними.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала поданий позов, просила його задовольнити. Пояснила, що у позивача з ОСОБА_2 була домовленість на укладання саме договору довічного утримання, за яким ОСОБА_2 зобов`язалася доглядати за ним до його смерті. Підписуючи договір в нотаріальній конторі, він був впевнений, що майно перейде у власність ОСОБА_2 і бажав цього, але лише після його смерті і за умови, що вона буде здійснювати за ним належний догляд, і жодних інших домовленостей між ними ніколи не було. Відмінності договору довічного утримання від договору дарування, а саме яким чином здійснюється перехід права власності і з якого моменту за різними видами договорів, нотаріус йому не роз`яснила. Позивач не мав вільного і свідомого волевиявлення під час укладення договорів безоплатної передачі у власність ОСОБА_2 будинку, який є його єдиним житлом, та земельної ділянки, підписуючи договори вважав і був впевнений на підставі ранішніх домовленостей з ОСОБА_2 , що укладає і підписує саме договір, за яким вона зобов`язується його доглядати, а власницею належного йому будинку та земельної ділянки стане лише після його смерті. Намірів дарувати нерухомість при житті він не мав, так як це його єдине житло.

Позивач був впевнений що будинок належить йому, після укладення договору він продовжував проживати в будинку і проживає по теперішній час, сплачує комунальні послуги, та в ньому знаходяться всі його речі - фактичної передачі будинку не відбулося. Про те, що підписав договори, за якими право власності перейшло до відповідачки при його житті, а не перейде після смерті, йому стало відомо з відомостей державного реєстру і роз`яснень сусідів та юристів вже після його підписання.

Вік позивача, його стан його здоров`я, наявність інвалідності 2-ї групи доводять наявність проблем з можливістю самостійно себе обслуговувати та доглядати як за будинком так і за земельною ділянкою, та потребу у догляді й сторонній допомозі. Також відсутність сім`ї та рідних осіб доводять наявність потреби звернення позивача за допомогою саме до сторонніх осіб. Укладання раніше ОСОБА_1 саме договорів довічного утримання доводять як потребу у догляді і сторонній допомозі так і стійкі наміри позивача на укладення саме такого виду договору, і відсутність у нього намірів на відчуження майна при житті.

Те, що ОСОБА_1 укладав договори довічного утримання з іншими особами, не свідчить про його обізнаність з юридичними тонкощами та відмінностями різних видів договорів, він раніше не укладав договір дарування і тому не міг знати відмінностей даних видів договорів та різницю в моменті набуття права власності за ними. Цей факт свідчить лише про щирість намірів тих осіб, які укладали з позивачем договори довічного утримання, і, на відмінність від ОСОБА_2 не скористалися віком та хворобами ОСОБА_1 , з метою заволодіння його майном при житті. Тим більше, на час укладення договору з ОСОБА_2 позивач постарішав, його хвороби загострилися, і ці чинники безумовно впливали на його сприйняття ситуації.

Відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування не заперечується відповідачем.

Всі фактичні обставини справи свідчать про недійсність оскаржуваних договорів дарування з підстав ст. 203 ЦК України, як такого, що не відповідає внутрішній волі позивача, який дійсно погодився передати своє майно у власність ОСОБА_2 , але лише і виключно за умови довічного утримання, такий правочин не спрямований на реальне настання наслідків, обумовлених ним, тому є таким, що підлягає визнанню недійсним. Вважає, що існує помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, тому спірний договір дарування підлягає визнанню недійсними на підставі ст.ст. 229, 203 ЦК України.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечував, просив в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень надав відповідь на позов в якому зазначив, що з позивачем ОСОБА_2 познайомилася приблизно у 2012 році, відгукнувшись на його об`яву у газеті. Після знайомства вони підтримували спілкування як особисто так і за телефоном. Позивач неодноразово пропонував ОСОБА_2 переїхати до нього та проживати разом. ОСОБА_1 неодноразово укладав договори довічного утримання з іншими особами та потім їх розривав. Після останнього такого розірвання договору довічного утримання у нього були великі борги. У вересні 2016 року позивач звернувся до ОСОБА_2 за допомогою, та просив допомогти розрахуватися з його боргами, оскільки тільки їй він міг довіряти. Вона допомогла йому, оскільки в них були дружні відносини та ОСОБА_1 перебував у скрутному становищі.

Через деякий час ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 , що дуже вдячний за її допомогу та бажає подарувати їй свій дім та земельну ділянку. Ніяких умов при цьому він їй не заявляв.

10.10.2016 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 належні йому житловий будинок та земельну ділянку під ним, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний правочин позивач здійснив абсолютно добровільно, без будь-якого примусу, погроз чи насильства, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та керуючи ними. Зміст правочину та його наслідки були роз`яснені позивачу нотаріусом, викладені в тексті договору дарування, з яким позивач був ознайомлений та підписав власноруч. Вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Н.Г. в судове засідання не з`явилась, письмових пояснень суду не подавала.

Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набув право власності на будинок та земельну ділянку, що розташовані: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.09.1986 року, за р. №2-2276, виданого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою, який належав спадкодавцю ОСОБА_8 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального жилого будинку, та на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Запорізькою державною нотаріальною конторою 12.06.1987 року за р. №2-1884 (а.с.14-16).

Окрім цього, позивачу на праві власності належала земельна ділянка площею 0,0688 га для будівництва і обслуговування даного житлового будинку відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого Запорізькою міською радою 10.05.2011 року, серія ЯЛ №538821.

Іншого житла на праві приватної власності та на будь-яких інших підставах позивач не має.

Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно.

ОСОБА_1 має 2 групу інвалідності за загальним захворюванням, безстроково, згідно довідки МСЕК № 008981, виданої на підставі акту № 841 огляду МСЕК від 27.05.2004 року (а.с.10).

ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 по теперішній час, зареєстрований за вказаною адресою з 02.10.1997 року по теперішній час (а.с.11).

На підставі договору дарування житлового будинку від 10.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., р. за № 2359, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 житловий будинок, що розташований: АДРЕСА_1 (а.с.17-18).

На підставі договору дарування земельної ділянки від 10.10.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., зареєстрований в реєстрі за № 2360, ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 земельну ділянку кадастровий № :04:017:0268, площею 0,0688 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.19-20).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка кадастровий № :04:017:0268, площею 0,0688 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також житловий будинок за цією адресою, який належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 10.10.2016 року та договору дарування житлового будинку від 10.10.2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамула Н.Г.(а.с.12)

З інформаційної довідки станом на 14.09.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна наявна інформація про зміни об`єкта нерухомого майна щодо житлового будинку та земельної ділянки кадастровий № :04:017:0268, площею 0,0688 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

19.06.2015 року договір довічного утримання, серія 6488, виданий 19.06.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., Власник: ОСОБА_9 (а.с.65);

17.09.2015 року договір про розірвання договору довічного утримання від 19.06.2015 року за №6488, серія № 10092, виданий 17.09.2015 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І. (а.с.67);

13.04.2016 року договір довічного утримання, серія № 489, виданий 13.04.2016 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., Власник: ОСОБА_10 (а.с.64);

28.09.2016 року договір про розірвання договору довічного утримання від 13.04.2016 року, серія № 1259, від 28.09.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. (а.с.64).

Зазначена інформація підтверджується також наданими суду копіями договору довічного утримання від 19.06.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , та Договору про розірвання договору довічного утримання від 17.09.2015 року, а також копією договору довічного утримання від 13.04.2016 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , та Договору про розірвання договору довічного утримання від 28.09.2016 року (а.с.73-74, 111-113).

Щодо стану здоров`я позивача, яким обґрунтовується його потреба у сторонньому догляді, судом встановлено, що згідно виписного епікризу від 24.06.2014 року, позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в період з 11.06 по 24.06.2014 року з приводу болів у попереку та ногах, встановлений клінічний діагноз радикулоішемія, парез проксимального відділу правої ноги, фрагментальна грижа, протрузії дисків, антилестез, значне обмеження функції хребта і правої ноги. Після закінчення лікування покращення не відмічається. Згідно виписного епікризу з історії хвороби № 3832, був оперований з приводу правостороннього посттравматичного плечолопаточного периартроза, кисти великого бугорка правої плечової кістки. Згідно виписки з історії хвороби № 449 від 31.01.2004 року, ОСОБА_1 після операції на хребті лікувався з приводу загострення захворювання та порушення функцій тазових органів, згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 13510 відділення нейрохірургії, лікувався з приводу люмбоішіалгії, парезу правої ноги та інших захворювань в стадії загострення (а.с.79-82).

З приводу важкого матеріального становища позивача суду надано фінансовий стан щодо нарахувань за газопостачання, копію судового наказу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 20.10.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з газопостачання в сумі 20072,00 гривні (а.с.84-85).

З Акту на встановлення (заміну) охоронної пломби на ПГЛ від 20.12.2017 року, Акту № 20/12-29 перевірки та прочищення димових і вентиляційних каналів комунально-побутових об`єктів житлових та громадських будинків, Акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін між Оператором ГРМ та споживачем від 27.11.2017 року, Повідомлення про припинення газоспоживання та погашення простроченої заборгованості від 27.11.2017 року, Договору реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ № від 27.11.2017 року, які складені після оскаржуваних договорів, вбачається, що саме ОСОБА_1 як власник житлового приміщення розпоряджався та вів господарство за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.86-90).

Також ОСОБА_11 укладав договір оренди житлового приміщення з ОСОБА_12 , а саме времянки за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.98).

Отже з досліджених письмових доказів суд вбачає, що позивач в силу свого похилого віку та поганого стану здоров`я шукав допомоги сторонніх осіб з метою надання йому допомоги по господарству, фінансової підтримки у лікуванні та проживанні, підтримки в обслуговуванні будинку та прибудинкової території, що не змінилося на краще і на час укладання спірних договорів дарування з ОСОБА_2 .

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин повинен бути направлений на реальне настання наслідків, обумовлених ним.

Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що однією з підстав недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК).

З роз`яснень, які викладено в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом вказаних роз`яснень, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

При цьому слід ураховувати, що на волю особи не впливали ані сторонні особи, ані інші причини, тобто не було деформації волі ззовні. Помилкове уявлення особи про певні обставини, що мають значення для правовідносин, які складаються внаслідок вчинення правочину, було сформоване самою особою, її світоглядом, власними уявленнями та оцінками. Тобто, помилка не є результатом навмисних дій іншого учасника правочину. Помилці може сприяти відсутність належної обачності, переоцінка учасником правочину свого досвіду чи можливостей. Воля суб`єкта при укладенні угоди відповідає його волевиявленню, проте формування такої волі відбувається внаслідок неправильного уявлення про обставини, які мають істотне значення для сторони, що укладає угоду,коли особа взагалі не має уявлення про обставини, які мають для неї суттєве значення та не приділяє уваги виявленню даних обставин і в результаті відсутності таких відомостей укладає угоду, або, коли особа має певне уявлення про необхідні обставини, проте помиляється щодо певних моментів.

Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі однієї зі сторін правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Такий висновок зумовлюється, окрім змісту загальних вимог, яких необхідно дотримуватися при вчиненні правочину (ст. 203 ЦК), й словосполученням «вчинено під впливом помилки».

Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Як пояснив свідок ОСОБА_5 , ОСОБА_1 він знає давно, стосунки з ним підтримує десь 2-2,5 роки. Він є особою похилого віку, часто хворіє і погано пересувається. Знає, що у нього погане здоров`я - спинна грижа, поганий зір. Також йому відомо, що ОСОБА_1 укладав договір довічного утримання із сусідом, оскільки він потребував сторонньої допомоги. У них не склалося з виконанням цього договору і ОСОБА_1 продовжував шукати людей, які б його доглядали до смерті. Декілька разів приходила до ОСОБА_1 жінка, допомагала прибиратись, а після укладання договору зникла разом із документами ОСОБА_1 на пенсію та закордонним паспортом. Про зникнення документів знає зі слів позивача. Спілкувався з ОСОБА_2 з приводу того, що не турбується про ОСОБА_1 , на що вона йому повідомила, що збирається їхати до Росії. Через деякий час ОСОБА_2 говорила, щоб їй сплатили 5000,00 доларів США за її витрати на ОСОБА_1 . До цього ОСОБА_1 підписував договір довічного утримання з іншою особою, який пізніше розірвали. ОСОБА_1 важко одному утримувати будинок. В цьому будинку ОСОБА_1 проживає сам, ОСОБА_2 там не жила, але казала, що буде доглядати та жити там. Він довіряв ОСОБА_2 вважав, що вона буде з ним. Він впевнений, що укладав саме договір довічного утримання, документи не читав через поганий зір. Дочки ОСОБА_1 загинули, інших родичів він немає.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що проживає по сусідству з ОСОБА_1 з 1969 року. Він давно проживає один, родини нього немає. Чотири роки назад бачила у нього ОСОБА_2 вона приходила до нього і по господарству допомагала, , сусіди і сам ОСОБА_1 казали, що вона є його опікуном, буде його доглядати. ОСОБА_2 також їй пояснювала, що вона і ОСОБА_1 підписали договір довічного утримання, однак якщо він не хоче, щоб вона приходила до нього, нехай розриває цей договір. Також їй відомо, що після оформлення договорів з ОСОБА_2 у позивача пропали документи на будинок. ОСОБА_2 ніколи у цьому будинку не проживала, ОСОБА_1 постійно проживав і проживає у ньому, це його єдине житло. Він є дуже хворою людиною, має захворювання хребта, поганий зір, і давно потребує сторонньої допомоги.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що між ОСОБА_10 і сусідом ОСОБА_1 13.04.2016 року було укладено договір довічного утримання. Через декілька місяців ОСОБА_1 сказав, що він знайшов іншу жінку, яка буде його доглядати, і на його прохання цей договір було розірвано. З часом жінка, з якою він уклав наступний договір, перестала його відвідувати і допомагати, а оскільки ОСОБА_1 потребував сторонньої допомоги, стало питання про розірвання цього договору. Тоді з`ясувалось, що ОСОБА_1 підписав з ОСОБА_2 не договір довічного утримання, як він вважав, а договір дарування. Підтвердив, що ОСОБА_1 постійно проживав у цьому будинку і проживає по теперішній час. Він дійсно є хворою людиною похилого віку і за станом свого здоров`я потребував і потребує сторонньої допомоги.

Показання свідка підтверджують пояснення представника позивача та викладені у позові обставини про те, що позивач, укладаючи договір дарування будинку, розраховував на піклування, догляд, матеріальну підтримку з боку відповідача, проте цього не отримав.

Відповідач протягом розгляду справи цих обставин не спростував.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що між сторонами був укладений договір, який за домовленістю між ними встановлював обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дії майнового та немайнового характеру, він не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Крім того, суд дійшов до висновку, що неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, обов`язків відповідача відносно нього за цим правочином, вплинуло на його волевиявлення. З пояснень позивача та свідків встановлено відсутність волевиявлення ОСОБА_1 під час укладення ним договору на безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 будинку, який є його єдиним житлом.

Суд вважає доведеним, що позивач, як особа похилого віку, 1946 року народження, який є одинокою людиною і за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише через те, що він помилявся щодо його правової природи, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем, що вплинуло на його волевиявлення.

Наявність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, вбачається і з того, що позивач мав у наявності спірне житло як єдине, фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному не відбулася, позивач продовжував проживати в спірному будинку і утримувати його після укладення договорів дарування.

Помилка про ці обставини є суттєвою, про що свідчить той факт, що позивач внаслідок укладання оспорюваного правочину залишився без власного житла, маючи похилий вік та хворобливий стан, не може за рахунок розпорядження своєю нерухомістю забезпечити собі сторонній догляд та утримання.

Зазначене свідчить про те, що під час укладання між сторонами договору дарування від 10.10.2016 року, його зміст суперечив актам законодавства та моральним засадам суспільства, не відповідав внутрішній волі позивача та не мав реального настання наслідків, обумовлених ним.

Оскільки невідповідність внутрішньої волі і волевиявлення означає, що справжньої волі, справжнього бажання укласти угоду немає, ігнорування або зневажання справжньої волі особи, яка вчиняє правочин під впливом помилки, було б несправедливим і неправильним, лише реальна воля осіб має породжувати цивільні права та обов`язки, така угода не може охоронятися законом, тому порушене право власності позивача підлягає захисту шляхом визнання оспорюваних договорів дарування недійсними з підстав, передбачених ст.229 ЦК України.

Висновки суду узгоджуються з роз`ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми матеріального права у постанові від 18.06.2014 року по справі № 6-69цс14, правовий висновок якого в силу ст.360-7 ЦПК України є обов`язковим для застосування у подібних правовідносинах.

Відповідно до вказаної постанови Верховного Суду України, помилка неправильне сприйняття особою позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, що ґрунтується на встановленому факті відсутності волевиявлення особи під час укладення ним договору про безоплатну передачу у власність особи відповідача будинку, який є його єдиним житлом та земельної ділянки. Позивач як особа похилого віку, який за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність особи відповідача лише за певної умови й, укладаючи спірні договори, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, доведеними належними і допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Приймаючи до уваги, що позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при поданні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнення судового збору на користь держави у загальному розмірі 1280,00 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 258, 259, 265, 353, 355 ЦПК України,суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 10 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., реєстровий № 2359 від 10.10.2016 року.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0688 га., кадастровий номер :04:017:0268, розташованої по АДРЕСА_1 , укладений 10 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г., реєстровий № 2360 від 10.10.2016 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1280,00 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят грн. 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Турбіна Т. Ф.