справа № 754/3056/20 головуючий у суді І інстанції Саламон О.Б.
провадження № 22-ц/824/3057/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів та пені за банківським вкладом,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача вклад у сумі 2 117 грн. 85 коп. та пеню за прострочення виконання зобов`язання у сумі 15 755 грн. 44 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 квітня 1997 року ОСОБА_1 внесено в якості банківського вкладу на рахунок № НОМЕР_1 в філії Ватутінського відділення міста Києва Державного спеціалізованого комерційного Ощадного банку України суму в розмірі 2 117 грн. 85 коп. Відповідач є правонаступником Державного спеціалізованого комерційного Ощадного банку України. 29 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою про повернення банківського вкладу, однак, відповіді на заяву не отримала. Станом на день звернення з позовом банківський вклад позивачу не повернуто.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що держава гарантує таємницю вкладів, їх збереження і видачу за першою вимогою вкладника. Позивач є споживачем банківських послуг АТ «Державний ощадний банк України» та власником коштів, розміщених у вказаній банківській установі. Відмовою у видачі коштів відповідач порушив майнові права позивача, обмеживши право власності на ці кошти в частині користування та розпорядження ними. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. ОСОБА_1 посилається на ст. 154, 384 ЦК УРСР, а також правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-352цс15. На момент укладення договору банківського вкладу позивачем істотною умовою була передача коштів вкладником до банку. В ЦК УРСР чітко не має положень щодо обов`язковості укладення договорів банківського вкладу у письмовій формі. Відмовляючи у видачі банківського вкладу, відповідач порушив ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву відповідач вказує на те, що жодного договору банківського вкладу між сторонами укладено не було. У відділенні філії наявний компенсаційний рахунок з залишком 2 117 грн. 85 коп. на ім`я ОСОБА_1 . Суми коштів, зафіксовані в ощадних книжках (компенсаційних рахунках), які записані громадянам відповідно до вимог Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», не вносились ними на зберігання до банку і до надходження коштів з Державного бюджету реальної вартості не мають. Це суми, які держава планує поступово виплатити в якості компенсації втрат від знецінення заощаджень. З огляду на відсутність визначеного Кабінетом Міністрів України порядку проведення компенсації на поточний рік, а також відсутність відповідних коштів в Державному бюджеті України, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що в ощадній книжці ОСОБА_1 міститься запис про те, що на її рахунку № НОМЕР_1 розміщений компенсаційний вклад в розмірі 2 117 грн. 85 коп. (а.с.6).

ОСОБА_1 звернулася до АТ «Ощадбанк» та просила проінформувати її про час і місце отримання належних їй грошових коштів (а.с.7).

17 липня 2019 року АТ «Ощадбанк» надав ОСОБА_1 відповідь, у якій зазначив, що на ім`я позивача у територіально відокремленому безбалансовому відділені № 10026/072 є наявний компенсаційний рахунок № НОМЕР_1 , залишок коштів на якому становить 2 117 грн. 85 коп. Вищевказаний рахунок було відкрито відповідно до вимог Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». Суми коштів, зафіксовані в ощадних книжках, які записані громадянам відповідно до вимог Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», не вносились ними на зберігання до банку і до надходження коштів з Державного бюджету реальної вартості не мають. Це суми, які держава планує поступово виплатити в якості компенсації втрат від знецінення заощаджень. Протягом 2013-2018 років Кабінетом Міністрів України не було прийнято постанови, яка регулює питання виплат компенсації знецінених грошових заощаджень, і кошти з Державного бюджету України до Ощадбанку не надходили (а.с.43).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано до суду доказів на спростування обставин, викладених в поданому відповідачем відзиві, а також доказів укладання між сторонами договору банківського вкладу.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № № 398/3100/16-ц, вважає за необхідне зазначити наступне.

Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 року, регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», статтею 1 якого встановлені зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» держава зобов`язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.

Установи Ощадного банку України на виконання вимог статті 5 Закону провели одноразову індексацію вкладів громадян і на проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадного банку України, видали вкладникам ощадні книжки, на підставі яких виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету.

Суми, зафіксовані в ощадних книжках (компенсаційних рахунках), вкладниками, у тому числі, і позивачем, фактично на зберігання до Ощадного банку України не вносились, зазначені суми держава планує виплатити поступово, як компенсаційні втрати від знецінення заощаджень на виконання статті 1 Закону.

У Законі передбачено, що кошти для компенсації заощаджень визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.

Відповідно до статті 7 Закону заощадження підлягають поверненню поетапно, залежно від суми вкладу у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.

Перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» № 537/96-ВР приймав постанови про виплату частинами заощаджень громадян, а саме: постанови від 08 червня 1998 року № 825, від 17 травня 2000 року № 817, від 26 березня 2001 року № 275, від 05 квітня 2002 року № 471, від 26 березня 2003 року № 382, від 11 березня 2004 року № 306, від 30 травня 2005 року № 409, від 03 серпня 2006 року №1091, від 01 березня 2007 року № 366, від 09 січня 2008 року № 1, від 20 травня 2009 року № 481, від 23 квітня 2012 року № 346, якими встановлюється черговість і обсяги виплат громадянам проіндексованих грошових заощаджень.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Діючим законодавством прямо не передбачений обов`язок Кабінету Міністрів України виділяти кошти в межах Державного бюджету для покриття витрат, пов`язаних із компенсацією заощаджень громадян України відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України».

Рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року №13-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» установлено, що виплата громадянам України грошових заощаджень в обмежуваному розмірі та поетапно є правом держави, що не суперечить статтям 13, 41, 64 Конституції України.

Верховний Суд України 15 березня 1999 року надав роз`яснення № 1-5/117 «Про деякі питання застосування Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», у якому зазначено, що кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» не передбачено статті видатків для проведення компенсаційних виплат.

Рахунок від 13 квітня 1997 року, відкритий на ім`я ОСОБА_1 є компенсаційним, за вкладом, відкритим позивачем у Ощадбанку колишнього СРСР, за яким Державний ощадний банк України проводить виплату проіндексованих заощаджень у межах, передбачених для таких виплат Державним бюджетом України, яким у 2019 році не було передбачено окремої статті видатків для проведення компенсаційних виплат вкладникам Ощадбанку колишнього СРСР.

У зв`язку з зазначеним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача з відповідача коштів та відсутність між сторонами правовідносин, що випливають з договору банківського вкладу. З урахуванням зазначених вимог закону та обставин, не є підставою для задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги, що стосуються порушення майнових прав ОСОБА_1 , порушення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, що на думку позивача, мало місце, доводи щодо наявності в ощадній книжці відомостей про вклад, які є підставою для розрахунків за вкладом.

Правові висновки у постанові Верховного Суду України у справі № 6-352цс15, на яку посилається позивач в апеляційній скарзі, були зроблені за інших правовідносин сторін, а, відтак, не підлягають врахуванню при розгляді даної справи.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 22 січня 2021 року.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.