Дата документу 21.01.2021 Справа № 323/1255/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 323/1255/19 Головуючий у 1 інстанції Фісун Н.В.
Провадження №22ц/807/135/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 25 вересня 2006 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 11000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві.

АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що відповідно до виявленого бажання, Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у заяві. У подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 11000 грн. Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору, про які Кредитором інформується позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах п. 1.1.3.1.9 Договору.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання виконали у повному обсязі, а саме надали Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, проте Відповідач свої зобов`язання порушив, у зв`язку з чим, станом на 18 квітня 2019 року має заборгованість у розмірі 31545,15 грн., яка складається з: 15744,96 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 5606 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 7465,09 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 750 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1478,34 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 31545,15 грн. та 1921 грн. судових витрат.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість з тіла кредиту у розмірі 15744,96 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за простроченим тілом кредиту, пенею та штрафами, суд першої інстанції, з посиланням на правову позицію, наведену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження № 14-131цс19. Посилання ОСОБА_1 на те, що в період часу з 18 по 19 червня 2018 року з кредитного рахунку відповідача було знято кошти в сумі 8539,49 грн. та оформлено кредит в розмірі 7500 грн. судом першої інстанції не прийнято до уваги, оскільки за результатами перевірки заяви ОСОБА_1 щодо банківських операцій, здійснених 18-19 червня 2018 року, фахівцями АТ КБ «Приватбанк» було встановлено, що всі операції проводилися з фінансового телефону за допомогою використання особистої інформації клієнта банку.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2020 року та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, допущення припущення при оцінці тих чи інших фактів і доказів, невідповідність висновку суду правовій позиції як Запорізького апеляційного суду так і Касаційного цивільного суду Верховного Суду.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 наводить правові позиції Верховного Суду, викладену у постанові від 09 листопада 2019 року (справа № 377/526/16-ц), Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року (справа № 6-71цс15), Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2019 року (справа 522/26401/15-ц).

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, що 25 вересня 2006 року ОСОБА_1 підписав заяву АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої виявив бажання оформити на своє ім`я картку Кредитка «Універсальна». Кредитну картку та ПІН ОСОБА_1 отримав 17 квітня 2007 року (а.с. 74).

Факт користування кредитними коштами підтверджується випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 188-189), факт виникнення між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» кредитних відносин на підставі заяви від 25 вересня 2006 року відповідачем визнається.

Проте, 10 липня 2018 року до Оріхівського відділення поліції Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_1 звернувся з заявою про те, що в період часу з 23 год. 54 хв. 18 червня 2018 року до 02 год. 00 хв. 19 червня 2018 року невідома особа, з його карткового рахунку викрала гроші у сумі 17568 грн. За даним фактом 10 липня 2018 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 10000486 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

11 липня 2018 ОСОБА_1 звернувся із заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» про свою непричетність до зняття коштів з його кредитного рахунку.

Постановою заступника начальника СВ Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 09 липня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 10000486 від 10 липня 2018 року закрито у зв`язку з відсутністю в події складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 169).

Встановлено також, що у січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, в якому зазначав, що протягом 18-19 червня 2018 року невстановлена особа шахрайським способом отримала доступ до його кредитного рахунку, з якого зняла кредитні кошти в сумі 8 539,49 грн. та просив суд зобов`язати відповідача поновити фінансовий стан його карткового рахунку, що існував станом на 18 червня 2018 року, зарахувавши на його кредитний рахунок кошти у сумі 8539,49 грн., а також стягнути з банку пеню з розрахунку 0,1% від суми неналежного переказу за кожний день, починаючи з дня такого переказу і до дня подання позову в розмірі 1870,15 грн.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2019 року позов задоволено. Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» поновити фінансовий стан карткового рахунку № НОМЕР_1 , що існував станом на 18 червня 2018 року, зарахувавши на вказаний картковий рахунок № НОМЕР_1 по угоді № SAMDN7833 від 25 вересня 2006 року суму незаконно знятих грошових коштів у розмірі 16039,49 грн. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню за здійснення неналежного переказу за період з 19 червня 2018 року по 01 лютого 2019 року у розмірі 3624,93 грн.

Проте, постановою Запорізького апеляційного суду від 01 листопада 2019 року рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2019 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що операції з переказу коштів були здійснені з використанням реквізитів платіжної картки, які відомі тільки власнику картки, а оскільки саме на позивача покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком в результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення, АТ КБ «Приватбанк» не повинен нести відповідальність за дані операції (а.с. 117-122).

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення з урахуванням вимог процесуального законодавства, досліджено зміст постанови Запорізького апеляційного суду від 01 листопада 2019 року та прийнято до уваги обставини, які були встановлені постановою апеляційного суду.

За таких обставин, допущень порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегією суддів не встановлено.

Щодо доводів про порушення норм матеріального права, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно з пунктом 14.16 статті 14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Відповідно до Постанови Національного банку № 705 від 5 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Пунктом 5 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, визначено, що користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (пункт 9 розділу VI Положення № 705).

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Отже, на відповідача покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком, паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів, як і обов`язок повідомлення банку в разі втрати, викрадення платіжної картки та розголошення.

Враховуючи, що обов`язок негайного повідомлення банку про втрату чи викрадення платіжної картки, який відповідачем виконано не було, оскільки встановлено, що відповідач повідомив відділення банку про зняття грошових коштів з його карткового рахунку лише 11 липня 2018 року, тобто через 22 дні після зняття коштів, банк не несе відповідальність за збитки від операцій, здійснених до цього повідомлення.

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою слідчого судді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 липня 2020 року постанову заступника начальника СВ Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 09 липня 2019 року скасовано, матеріали кримінального провадження № 10000486 повернуто до Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 293-294).

Разом з тим, сам по собі факт порушення кримінального провадження без наявності обвинувального вироку, яким було встановлено заволодіння грошовими коштами ОСОБА_1 шахрайським способом, не доводить вчинення кримінального правопорушення. Зважаючи також на встановлений судами факт коректного здійснення операції із зняття коштів, тобто з використанням ПІН-коду, який мав зберігатись відповідачем, не мається підстав для звільнення відповідача від обов`язку погасити наданий кредит.

Таким чином, встановивши всі фактичні обставини справи та давши оцінку всім доказам, суд першої інстанції обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором б/н від 25 вересня 2006 року.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 712/4463/16-ц (провадження № 61-22267св18), від 10 липня 2019 року у справі № 522/22780/15-ц (провадження № 61-23040св18), від 17 червня 2020 року у справі № 201/15185/16-ц (провадження № 61-41264св18).

Посилання в апеляційній скарзі на висновки, наведені у постановах Верховного Суду, зазначених в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки у зазначених справах були суттєво відмінні від справи № 323/1255/19 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування судового рішення не встановлено.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції, апеляційний суд вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів в їх сукупності, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна правова оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 04 вересня 2020 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 січня 2021року.

Головуючий:

Судді: