Справа № 344/3420/18
Провадження № 2/344/448/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Татарінової О.А.

за участю секретаря Кондратів Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та спільної праці без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та спільної праці без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, мотивуючи тим, що 29 серпня 2002 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , який 26 вересня 2016 року рішенням Івано-Франківського міського суду було розірвано. Ще до укладення шлюбу, а саме з травня 1999 року, вона з відповідачем почали проживати разом однією сім`єю у квартирі її батьків разом з ними за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони вели спільне господарство їхньої сім`ї, побут, (готували, прибирали, придбавали різні необхідні для дому речі, одяг, продукти харчування) відповідно мали спільний бюджет. За період спільного проживання однією сім`єю, а саме, 11.05.2002 року за спільні кошти, сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 11.05.2002 року АЕК №092942, завіреним приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Девляшевською С.П. Покупцем у даному договорі був зазначений тільки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилися доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , батьківство яких визнано ОСОБА_2 . З цього часу і до моменту реєстрації шлюбу, позивачка займалась домогосподарством та вихованням спільних з відповідачем двох дітей, а тому не мала змоги працювати, однак їй постійно матеріально допомагали її батьки. Позивач погоджується на присудження їй грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на дану квартиру та просила суд встановити факт спільного проживання однією сімєю та спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з травня 1999 року до 29 серпня 2002 року, визнати квартиру АДРЕСА_2 єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

12.07.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. В обгрунтування позову зазначив, що до спільного проживання із ОСОБА_1 , тобто до травня 1999 року йому разом із батьками належало нерухоме майно за адресою АДРЕСА_3 . 17.10.2001 року зазначена квартира була відчужена. Таким чином, квартира АДРЕСА_2 , яку відповідач ( ОСОБА_1 ) намагається визнати спільною сумісною власністю подружжя придбана за його особисті кошти від продажу квартири АДРЕСА_4 та кошти його матері ОСОБА_6 і жодним чином не за їхні спільно зароблені кошти із відповідачем. Отже, позовна вимога за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ не підлягає задоволенню в повному обсязі, у зв`язку із тим, що квартира АДРЕСА_2 є його приватною власністю та придбана за особисті кошти від відчуження особистої приватної власності нерухомого майна, що знаходилося за адресою: АДРЕСА_3 та кошти, які передані його матір`ю ОСОБА_6 . Також позивачем за зустрічним позовом зазначається, що сторонами було придбане рухоме майно за спільні кошти подружжя, яке перебувало у шлюбі з 29 серпня 2002 року , а саме: автомобіль КІА РІО НОМЕР_1 , 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_1 . Даний автомобіль придбаний за їхні спільно зароблені із відповідачем кошти 05.06.2014 року на момент придбання цього рухомого майна його вартість становила -140 000 гривень (12 500 у.о., тобто згідно курсу НБУ за 1 долар США - 12,5287 гривень). 26.09.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Однак, з 21.11.2017 року без згоди та відома ОСОБА_2 зазначений транспортний засіб ОСОБА_1 зняла з обліку для реалізації в межах України та відчужила на ім`я іншої особи. Оскільки, даний автомобіль придбаний подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі, а тому згідно з частиною другою статті 60 СК України, вважається їхньою спільною сумісною власністю, і кожна зі сторін має рівні права на нього. Враховучи наведене просить визнати спільною сумісною власністю автомобіль КІА РІО НОМЕР_1 , 2012 року випуску, вартістю 140 000 грн., стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 вартості частини спірного автомобіля в сумі 70 000 грн.

Відповідач за первісним позовом подав до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що він не заперечує той факт, що з травня 1999 року він разом із позивачкою проживав однією сім`єю і у них 13.01.2000 року народилося двоє дітей, однак зазначене не підтверджує того, що за цей період ними були зароблені спільні кошти на придбання його квартири за адресою: АДРЕСА_5 . Згідно договору купівлі-продажу квартири, завіреного приватним нотаріусом Івано-Франківського міського округу Девляшевською С.П. 11.05.2002 року ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_2 . Коштів на придбання вищезазначеної квартири на момент їхнього проживання не могло бути ні у нього, ні у його колишньої дружини, а також зважаючи, що позивач знаходилася в декретній відпустці по догляду за їхніми дітьми. Також у нього не було постійної роботи, про це свідчить довідка з пенсійного фонду України в Івано-Франківську. Зазначає, що кошти на купівлю вищезазначеної квартири надані його матір`ю ОСОБА_6 , яка легально працювала за межами України з 1999 року та отримувала гроші. Таким чином, кошти передані його матір`ю є його особистими коштами, а не заробленими коштами подружжя, яке перебувало в цивільному чи будь-якому іншому шлюбі. Згідно копії технічного паспорту №4033 Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації квартира АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та записаний у реєстрову книгу в бюро технічної інвентаризації на підставі свідоцтва про право власності, а також вказано, що ОСОБА_2 в цілому належить на праві приватної власності, згідно реєстраційного напису №31 від 25.06.2002 р. Станом на дату проведення купівлі-продажу нерухомості, а саме 11.05.2002 року, сума власних коштів (коштів пересланих та переданих його матір`ю ОСОБА_6 ) становила 2704,34 доларів США. Реальна сума, яку він заплатив покупцю становила 10 000 доларів США. Таких коштів ні він, ні позивач на період оформлення договору купівлі-продажу не могли заробити. Таким чином проти даного позову заперечує у повному обсязі та вважає його необґрунтованим та безпідставним.

08.10.2018 року ОСОБА_1 подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, який обгрунтовує тим, що дійсно, у червні 2014 року був придбаний зазначений ОСОБА_2 автомобіль КІА РІО НОМЕР_1 , 2012 року випуску, однак він був придбаний не сторонами, не за їхні спільні кошти, а був придбаний для неї її батьками за їхні спільні кошти. Даний автомобіль був придбаний для ОСОБА_1 , оскільки батько на той час перебував за кордоном, а у них часто виникали потреби поїздок до лікувальних закладів матері, яка хворіє на хворобу ОСОБА_7 та сестри, яка є інвалідом дитинства. Факт наявності коштів у її батьків, підтверджується довідками, виданими банками. Із довідки №3 від 27.06.2018 року, виданої Державним Ощадним банком України вбачається, що у ОСОБА_8 (її матері) знаходились кошти на депозитних рахунках відкритих в АТ «Ощадбанк» і на дату закінчення 04.02.2013 року загальна сума по договору становила 10620,00 доларів США, а на дату закінчення 10.12.2013 року загальна сума по договору становила 50000,00 гривень. Із довідки №054-21/630 від 27.06.2018 року, виданої Державним експортно-імпортним банком України вбачається, що на ім`я ОСОБА_8 29.02.2012 року було відкрито рахунок у доларах США і станом на 04.02.2013 року сума до виплати складала 13002,26 долара США. Тобто, із зазначених вище коштів, їй батьки і придбали автомобіль з метою використання його для потреб її матері та сестри. На даний час, за нею транспортні засоби у територіальних сервісних центрах не зареєстровані, що підтверджується довідкою №31/9/М-361-з-оп від 10.08.2018 року, виданою регіональним сервісним центром МВС в Івано-Франківській області. Зазначені вище обставини були відомі ОСОБА_2 , і твердження про те, що даний автомобіль куплений за їхні спільні кошти є надуманими. Підтвердження цьому є той факт, що ОСОБА_2 не звертався до неї з претензіями про поділ цього майна, як і не звертався з цим питанням і до суду, а звернувся тільки з часу її звернення з первісним позовом. Крім того зазначає, що твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 за час їхнього сумісного проживання не працювала, є безпідставними і спростовуються індивідуальними відомостями із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Враховуючи наведене просить відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до неї про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

12.12.2018 року представником ОСОБА_2 ОСОБА_9 подано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначено, що позивач за первісним позовом не заперечує факту, що автомобіль КІА РІО НОМЕР_1 , 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_2 придбаний саме ОСОБА_2 у червні 2014 року, однак з моменту закриття депозитних рахунків минуло більше року часу. Також ОСОБА_1 не надала жодного документу, що саме ці кошти були передані позивачу за зустрічним позовом (відповідачу за первісним позовом) для купівлі вищевказаного автомобіля. До відзиву не подано жодних розписок, інших підтверджуючих письмових доказів передачі коштів для купівлі автомобіля КІА РІО НОМЕР_1 , 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_2 . Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що її матері, яка хворіє на хворобу ОСОБА_7 , потрібно було возити до лікувальних закладів, а також у неї є сестра інвалід з дитинства, таким чином це підтверджує зняття досить значної суми саме 04.02.2013 року, а не перед купівлею автомобіля, яка відбулася в червні 2014 року. Однак. 21.11.2017 року без згоди та відома ОСОБА_2 автомобіль КІА РІО АТ52-25ВМ, 2012 року випуску, ОСОБА_1 зняла з обліку для реалізації в межах України та відчужила на ім`я іншої особи. Таким чином, не зважаючи на те, що вищезазначений транспортний засіб так був потрібний її родичам для пересування, Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом), відчужила на ім`я іншої особи, тобто не в інтересах сім`ї. Таким чином, із відповідача слід стягнути на користь позивача вартості 1/2 частини спірного автомобіля, оскільки цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач розпорядилася даним автомобілем на власний розсуд без згоди позивача. Вважає відзив позивача за первісним позовом є необгрунтованим і безпідставним, в даному відзиві ОСОБА_1 не спростувала твердження ОСОБА_2 та не надала жодних доказів на підтвердження своїх аргументів. Просить зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримав з мотивів наведених в позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просили суд у задоволенні первісного позову відмовити з мотивів викладених у відзиві, та задовольнити зустрічний позов.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що знайома з позивачем та її батьками 35 років. Їй зі слів батька позивача відомо, що квартиру АДРЕСА_2 купили за допомогою батьків ОСОБА_1 . Ремонт в квартирі сторони робили за кошти батьків позивача. Також їй відомо, що автомобіль КІА РІО купив батько позивача.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що позивач є його донькою. Його дружина давала позивачу грошові кошти у розмірі 5000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_2 . Також вони з дружиною давали кошти на ремонт квартири. В 2015 році він купив позивачу автомобіль КІА РІО НОМЕР_1 .

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що позивач є її донькою. Вона давала позивачу грошові кошти для придбання квартири АДРЕСА_2 . Також вони з чоловіком давали кошти на ремонт квартири та купили в квартиру меблі. В 2015 році за її спільні з чоловіком кошти купили автомобіль КІА РІО АТ52-25ВМ та оформили його на позивача.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що квартиру АДРЕСА_2 купили за допомогою батьків ОСОБА_1 . Ремонт в квартирі сторони робили за кошти батьків позивача. Також їй відомо, що автомобіль КІА РІО купив батько позивача.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

З копії свідоцтва про народження, виданих повторно від 14.11.2017 року Серія НОМЕР_3 , встановлено, що батьками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_15 .

З копії договору купівлі-продажу квартири від 17.10.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Вербова Т.Г. вбачається, що 17.10.2001 року ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_16 було продано квартиру АДРЕСА_6 . Пунктом 2 зазначеного договору передбачено, що цей продаж вчинено за 22 694 грн. Ці гроші покупець заплатив, а продавці одержали повністю до підписання даного договору.

Як встановлено з копії договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Девляшевською С.П. від 11.05.2002 року, АЕК №092942 ОСОБА_2 11.05.2002 року придбано квартиру АДРЕСА_2 .

З висновку будівельно-технічної (оціночно-будівельної) експертизи №034/06-2020 від 02.06.2020 року встановлено, що дійсна ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 628428,0 грн.; вартість ? частини квартири АДРЕСА_2 становить 314 214,00 грн.

В позові зазначено, що з метою поділу спільного майна подружжя, позивач просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю та спільної праці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , без реєстрації шлюбу в період з травня 1999 року до 29 серпня 2002 року, на підтвердження зазначеного позивачем подано до суду фотокартки на яких зображена позивач з відповідачем та їхніми спільними дітьми. Однак положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України (надалі - КЗпШС України), який діяв до 01.01.2004 року не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом в постанові від 24.01.2020р. по справі № 546/912/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання майна спільним сумісним майном подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року № 6-1026цс15.

Звертаючись до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, стягнення компенсації ОСОБА_1 зазначила, що за період спільного проживання однією сім`єю, а саме, 11.05.2002 року за спільні кошти, сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_2 .

Будь яка угода про створення сумісної власності між сторонами відсутня, а сам лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього.

Твердження позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про те, що вона проживала разом з відповідачем, вели спільне господарство, як підставу визнання майна спільною сумісною власністю, суд також вважає необґрунтованим, оскільки позивач не надала суду належних доказів, які підтверджували б факт вкладання коштів у придбання спірної квартири.

Крім того, позивач доказів наявності у неї грошових коштів для придбання квартири суду не надала.

Суд критично оцінює свідчення свідків, оскільки свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_11 є батьками позивача, та такі не підтверджені письмовими доказами, а тому суд не може розцінити свідчення свідків як належний доказ по справі.

Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці, суд вважає,що в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та спільної праці без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ слід відмовити.

З копії рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.09.2016 року встановлено, що з 29.08.2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі, який згідно зазначеного рішення суду розірвано. Неповнолітніх дітей - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.14).

25.05.2017 року ОСОБА_1 було написано розписку про те, що вона не має жодних майнових претензій стосовно поділу нерухомого майна (квартири), копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.158).

Згідно копії висновку 7443 від 14.11.2017 року вбачається, що 16.10.2017 року в Івано-Франківський ВП надійшло звернення від ОСОБА_1 про те, що вона просить прийняти міри до її колишнього чоловіка ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які вчиняють з нею словесні конфлікти. З зазначеного повідомлення вбачається, що з аналізу зібраних матеріалів стало відомо, що факти викладені у зверненні на момент проведення перевірки частково знайшли своє підтвердження, а також те, що у ході перевірки достатніх даних про вчинення кримінального правопорушення встановити не представилось можливим. (а.с.73).

Відповідно до повідомлення з ВП ГУНП в Івано-Франківській області адресованого ОСОБА_1 від 20.11.2017 року №16190/108/46/04-2017 вбачається, що в ході перевірки згідно заяви ОСОБА_1 від 16.10.2017 року було встановлено, що інформація викладена в її заяві знайшла своє підтвердження і в діях громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_2 вбачаються ознаки адміністративного правопорушення за ст.173 КУпАП, однак на момент здійснення перевірки скласти протокол про адміністративне правопорушення відносно громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не представилось за можливе. (а.с.74).

Згідно копії висновку 8275 від 19.12.2017 року вбачається, що 25.11.2017 року в Івано-Франківський ВП надійшло звернення від ОСОБА_1 про те, що вона просить прийняти міри до ОСОБА_6 , яка вчиняє з нею словесні конфлікти. З зазначеного повідомлення вбачається, що з аналізу зібраних матеріалів стало відомо, що факти викладені у зверненні на момент проведення перевірки частково знайшли своє підтвердження, а також те, що у ході перевірки достатніх даних про вчинення кримінального правопорушення встановити не представилось можливим (а.с.75).

З повідомлення з ВП ГУНП в Івано-Франківській області адресованого ОСОБА_1 від 29.12.2017 року вбачається, що звернення ОСОБА_1 від 25.11.2017 року зареєстровано до Журналу єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинення кримінального правопорушення та інші події Івано-Франківського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області за №48090 від 25.11.2017 року. та розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Відтак підготовлено висновок за яким встановлено, що у ході перевірки достатніх даних про вчинення кримінального правопорушення встановити не представилось можливим.

З повідомлення з ВП ГУНП в Івано-Франківській області адресованого ОСОБА_1 від 19.04.2018 року №М-24/108/46/02-2018 вбачається, що ОСОБА_1 зверталась із заявою до Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, згідно її заяви слідчим відділом Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області 11.12.2017 року зареєстроване кримінальне провадження, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, з приводу вчинення неправомірних дій ОСОБА_6 (а.с.71).

Згідно копії повідомлення з ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 20.04.2018 року № М-5/108/46/01/2018 адресованого ОСОБА_1 остання неодноразово зверталась у ВП ГУНП в Івано-Франківській області з приводу вчинення щодо неї неправомірних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.72).

Відповідно до копії довідки з Пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську від 30.05.2018 року №2543 вбачається, що станом на 30.05.2018 року в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на ОСОБА_2 відсутня інформація за період з 01.01.2000 року по 30.05.2018 року.

12.06.2018 року Івано-Франківським судом Івано-Франківської області винесено ухвалу згідно якої ухвалено витребувати з Державної податкової інспекції у м.Івано-Франківську довідку про доходи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за період з травня 1999 року по травень 2002 року. 18.07.2018 року на адресу суду надійшла відповідь з ДПІ у м.Івано-Франківську ГУ ДФС від 17.07.2018 року з якої вбачається, що згідно відомостей отриманих ДПІ у м.Івано-Франківську з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України інформація про доходи ОСОБА_2 відсутня.

З копії довідки з Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області про надання інформації від 04.07.2018 року №31/9/3391 встановлено, що згідно баз даних Єдиного державного реєстру МВС України за громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 05.06.2014 року був зареєстрований автомобіль КІА РІО, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , з видачею номерного знаку НОМЕР_1 . Зазначений автомобіль 21.11.2017 року перереєстровано на іншу особу.

Із довідки №3 від 27.06.2018 року, виданої Державним Ощадним банком України вбачається, що у ОСОБА_8 знаходились кошти на депозитних рахунках відкритих в АТ «Ощадбанк» і на дату закінчення 04.02.2013 року загальна сума по договору становила 10620,00 доларів США, а на дату закінчення 10.12.2013 року загальна сума по договору становила 50000,00 гривень.

Із довідки №054-21/630 від 27.06.2018 року, виданої Державним експортно-імпортним банком України вбачається, що на ім`я ОСОБА_8 29.02.2012 року було відкрито рахунок у доларахСША і станом на 04.02.2013 року сума до виплати складала 13002,26 долари США.

З довідки №31/9/М-361-з-оп від 10.08.2018 року, виданої регіональним сервісним центром МВС в Івано-Франківській області вбачається, що за ОСОБА_1 транспортні засоби у територіальних сервісних центрах не зареєстровані.

Довідка з Пенсійного фонду України від 16.08.2018 року підтверджує, що ОСОБА_1 протягом 2003-2010, 2012-2018 роки працювала, та з її заробітної плати проводились відрахування до Пенсійного фонду України (а.с.145-146).

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

В силу ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

За частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є в спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно з частинами 1,2,4,5 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Судом встановлено, що під час шлюбу за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , 05.06.2014 року був зареєстрований автомобіль КІА РІО, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , з видачею номерного знаку НОМЕР_1 . Зазначений автомобіль 21.11.2017 року перереєстровано на іншу особу.

Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Належних доказів, що підтверджують той факт, що спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти ОСОБА_1 , відповідачем на зустрічним позовом суду не надано.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 зазначив, що оскільки автомобіль КІА РІО АТ52-25ВМ, 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , ОСОБА_1 відчужила 21.11.2017 року без його згоди, просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 вартості частини спірного автомобіля в сумі 70 000 грн.

Однак, доказів ціни продажу автомобіля КІА РІО НОМЕР_1 , 2012 року випуску, суду не надано. Клопотань про витребування зазначених доказів суду не подано.

Також, позивачем не надано належних доказів щодо ринкової вартості автомобіля КІА РІО, 2012 року випуску. Клопотань про призначення по справі товарознавчої експертизи від позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 суду не подано, а тому суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю.

Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що заявлені первісні та зустрічні позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі ст. ст. 13, 81, 89, 259, 263-265, 273ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та спільної праці без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Татарінова О.А.

Повний текст рішення складено 22 січня 2021 року