КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 756/409/19

провадження № 22-ц/824/9795/2021

17 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, за апеляційною скаргоюОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року в складі судді Сирбул О. Ф.,

встановив:

29.12.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики та процентів.

Посилалась на ті підстави, що 02.04.2016 вона передала, а відповідач отримав грошові кошти в борг в сумі 11 000 доларів США, про що відповідачем було складено розписку.

Умовами розписки визначено відсоткову ставку в розмірі 3% в місяць за користування позиченими грошовими коштами, які відповідач зобов`язався виплачувати щомісячно. Строк повернення грошових коштів розпискою не обумовлювався.

З квітня по грудень 2016 року відповідач належним чином виконував своє зобов`язання та виплачував відсотки за користування грошовими коштами щомісяця.

Крім цього, 29.12.2016 позивач передала, а відповідач отримав в борг грошові кошти в сумі 20 816 доларів США з відсотковою ставкою 2% щомісячно, про що відповідачем було складено відповідну розписку. Строк повернення грошових коштів розпискою не обумовлювався.

З січня 2017 року відповідач перестав сплачувати відсотки за користування позиченими грошовими коштами, що призвело до виникнення заборгованості по відсоткам у розмірі 7 590 доларів США за договором позики від 02.04.2016 та 9 575, 36 доларів США за договором позики від 29.12.2016.

Протягом 2017 року вона неодноразово зверталася до відповідача в усному порядку з проханням повернути позичені кошти та відсотки, проте кожного разу відповідач просив відстрочити повернення коштів.

Оскільки строк повернення грошових коштів розписками не обумовлювався, 30 листопада 2018 року вона направила відповідачу вимогу про повернення грошових коштів за обома розписками. Дана вимога залишена без задоволення.

Враховуючи викладене, просила суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором позики від 02.04.2016 в розмірі 11 000 доларів США з відповідними відсотками в розмірі 7 590 доларів США та за договором позики від 29.12.2016 в розмірі 20 816 доларів США з відповідними відсотками в розмірі 9 575,36 доларів США, що загалом складає 48 981,36 долар США, що за офіційним курсом НБУ становить 1 347 943 грн 33 коп.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01 лютого 2019 року матеріали позовної заяви передано до Дарницького районного суду м. Києва за підсудністю. Судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання відповідача є адреса: АДРЕСА_1 (а.с.36 т.1).

Заочним рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2020 рокупозов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 02.04.2016 на загальну суму 18 590 доларів США, яка складається з основного боргу в сумі 11 000 доларів США та відсотків у розмірі 9 575,36 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29.12.2016 на загальну суму 30 391,36 доларів США, яка складається з основного боргу в сумі 20 816 доларів США та відсотків в сумі 9 575,36 доларів США.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року залишено без задоволення.

28.05.2021 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року, яка містить заперечення проти ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року, в якій просить скасувати ухвалене по справі рішення та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що в ухвалі про відмову в перегляді заочного рішення суд першої інстанції визнав, що він не був повідомлений в установленому законом порядку про розгляд даної справи, а тому причини неявки в судове засідання та неподання відзиву є поважними. При цьому суд зробив суперечливий висновок про те, що обставини невизнання поданих позивачем доказів можуть бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Зазначив, що судом першої інстанції не було постановлено ухвали про заочний розгляд справи, що є грубим порушенням вимог чинного законодавства України, його прав на судовий захист.

Він не отримував жодного виклику до суду та йому не було повідомлено про дату, час та місце судового засідання. Квартира АДРЕСА_2 , в якій він проживав, 07.08.2013 була продана. 30.07.2018 він був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , звідки був знятий з реєстрації 14.02.2020. Всі судові виклики та листи, які направлялись йому судом, до нього не надходили та були повернуті. Вимогу позивача від 30.11.2018 про повернення грошових коштів він також не отримував.

Також зазначив, що ніколи не отримував від ОСОБА_1 позики по зазначеним судом розписках. Боргові розписки не містять посилання на те, що він отримав від ОСОБА_1 вказані суми. Слово «беру» суттєво відрізняється за значенням від слова «брав», яке означає завершену /закінчену подію/дію. По вказаним розпискам він пояснень не давав, почеркознавчої експертизи не проводилось, розрахунок позивача не підписаний та не завірений, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову на підставі неналежних доказів.

Рішення суду першої інстанції не відповідає висновкам Верховного Суду України, викладеним в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальова О.О. просить в задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити в повному обсязі.

Посилається на ті підстави, що факт неявки відповідача в судові засідання, враховуючи направлення судом повісток за адресою його реєстрації, дозволив суду розглянути справу в порядку заочного розгляду. Згодом судом першої інстанції було прийнято до розгляду заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду, визнано поважними причини неявки його до суду, проте у перегляді заочного рішення відмовлено, оскільки відповідачем не надано суттєвих доказів, які б могли вплинути на зміст рішення по суті. Враховуючи викладене, факт неявки відповідача в судові засідання суду першої інстанції не є підставою для скасування судового рішення.

Зазначила, що відповідач не заперечував факт складання ним розписок від 02.04.2016 та від 29.12.2016, та факт сплати ним позивачеві відсотків за користування позиченими коштами.

Рішення суду першої інстанції відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №751/1000/16), від 01 липня 2020 року (справа №619/3555/18), від 24 лютого 2021 року (справа №361/8730/15).

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність між сторонами спору відносин позики і , відповідно, обов`язку відповідача з повернення позичених коштів позивачеві.

Відповідач до заяви про перегляд заочного рішення суду та до апеляційної скарги не долучив жодного доказу, який би спростовував наведені висновки суду першої інстанції.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Карманов В. В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 суду пояснив, що розписки про взяття в борг грошових коштів від 02 квітня 2016 року та від 29 грудня 2016 року він дійсно писав з метою попереднього з`ясування питання щодо можливості позивачем позичити у кого-небудь кошти та передати йому в борг для закупівлі товарів.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Ковальова О.О. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що відповідач отримав кошти в борг за двома розписками. Грошові кошти у неї були в наявності, підстав для того, щоб їх у когось позичати та передавати в борг відповідачу у неї не було.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оригінали розписок від 02 квітня 2016 року та від 29 грудня 2016 року, які знаходяться у позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 02 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив у позивача 11 000 доларів США зі сплатою щомісячних відсотків в розмірі 3 %, про що свідчить власноручно написана позичальником боргова розписка. Місце проживання ОСОБА_2 визначив за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с.9).

29 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач позичив у позивача 20 816 доларів США зі сплатою щомісячних відсотків в розмірі 2 %, про що свідчить власноручно написана позичальником боргова розписка. Місце проживання ОСОБА_2 визначив за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с.10).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30.11.2018 ОСОБА_1 направляла ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів за договорами позики за адресою, яка була зазначена позичальником в наданих ним розписках. Однак, вказана вимога залишилася не виконаною та була повернута за закінченням терміну зберігання (а.с.13).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на свою користь суму позики та проценти за користування грошовими коштами.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України (якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками). Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума позики та проценти за користування нею в розмірі, встановленому договорами.

Жодних доводів невідповідності наданого суду розрахунку заборгованості та доказів на його спростування відповідачем надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 грошові кошти в борг не отримував, а слова "беру в борг" в написаних ним розписках не підтверджують факт передачі грошових коштів, а лише вказують про намір позичити кошти, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Судом встановлено, що складені відповідачем розписки містять прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суми позики, дату їх написання.

Відсутність у розписці запису про зобов`язання ОСОБА_2 повернути отримане ним у борг не є підставою для відмови в позові, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень вищенаведеної статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану йому позику.

Доводи відповідача про те, що висновок суду першої інстанції не відповідає постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, згідно з якою розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, є помилковими і спростовуються зазначеними вище обставинами справи та положеннями законодавства. Оскаржуване судове рішення не суперечать наведеному висновку Верховного Суду України.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення умов проведення заочного розгляду справи слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу (ч.1 ст. 281 ЦПК України).

Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Судом першої інстанції була витребувана інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 зазначена адреса: АДРЕСА_1 (а.с.35).

Згідно з п. 4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вбачається з матеріалів справи, судову повістку в судове засідання, призначене на 14 липня 2020 року 09.40 год., було надіслано ОСОБА_2 за адресою його зареєстрованого місця проживання - АДРЕСА_1 . Вказана судова повістка повернулась до суду з поштовою відміткою "адресат відсутній" (а.с. 100).

За таких обставин ОСОБА_2 вважався належним чином повідомленим про розгляд справи.

Судом першої інстанції також надсилалась повістка ОСОБА_2 у вищевказане судове засідання за останньою відомою адресою його місця проживання : АДРЕСА_2 , яка також повернулась до суду з поштовою відмітною " адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с.99).

З огляду на вказані обставини, а також заяву представника позивача про те, що вона не заперечує проти заочного вирішення справи, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 280 ЦПК України щодо умов проведення заочного розгляду справи та дійшов обґрунтованого висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 після відкриття провадження у справі, а саме 17 лютого 2020 року, був знятий з реєстраційного обліку за зареєстрованою адресою свого місця проживання: АДРЕСА_1 , та до цього часу своє місце проживання чи місце перебування не зареєстрував. Судові повістки, яки були направлені йому в період часу, коли він був зареєстрований за цією адресою, повертались до суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про те, що відповідач діяв на власний розсуд, про зміну місця проживання у відповідності до ст. 128 ЦПК України суду не повідомляв.

Помилкове зазначення в ухвалі суду першої інстанції від 25 травня 2021 року про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суду про те, що відповідач не був повідомлений про розгляд даної справи, оскільки судові документи повертались без вручення адресату з відміткою "за закінченням встановленого терміну зберігання" та "адресат відсутній за вказаною адресою ", не може слугувати підставою для скасування ухваленого по справі рішення, оскільки судом першої інстанції були дотримані вимоги цивільно-процесуального законодавства щодо повідомлення особи про судовий розгляд.

Обставини справи встановлені судом першої інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Апеляційний суд встановив, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права є необґрунтованими з огляду на викладені вище висновки та мотиви.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк