ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/2762/19 Головуючий в І інстанції: Прохоренко В.В.
Номер провадження: №22-ц/819/184/21 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Давиденко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 серпня 2019 року, у складі судді Прохоренко В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (третя особа - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Миру 35-Люкс") про усунення перешкод та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

11 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (третя особа - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Миру 35-люкс"), в якому просив усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні приміщеннями спільної сумісної власності багатоквартирного будинку шляхом зобов'язання демонтувати самочинно збудовані перегородки:

- ОСОБА_4, власника квартири №22 (до квартир 21, 22),

- ОСОБА_5, власника квартири №27 (до квартир 26, 27),

- ОСОБА_3, власника квартири №2 (до квартир 1, 2, 3) будинку АДРЕСА_1

Позовні вимоги, посилаючись, зокрема, на положення ч.2 ст.382, ст.391 ЦК України, ст.ст.5, 6 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", обґрунтував наступним.

Йому на праві приватної власності належить квартира № 23, що розташована в будинку АДРЕСА_1 Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також є власниками розташованих у зазначеному будинку квартир (відповідно №№ 22, 27, 2).

Вказаними особами було збудовано перегородки: ОСОБА_4, власником квартири №22 (до квартир 21, 22), ОСОБА_5, власником квартири №27 (до квартир 26, 27), ОСОБА_6, власником квартири №2 (до квартир 1, 2, 3).

Вважає, що вказані перегородки є самовільними, оскільки збудовані в коридорах, які є спільною сумісною власністю багатоквартирного житлового будинку, без отримання відповідних дозволів, зокрема, без згоди осіб, які такими приміщеннями володіють, а тому обмежують його права на вільне користування приміщеннями спільної сумісної власності.

На підставі викладеного, просив задовольнити позов.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні приміщенням спільної сумісної власності багатоквартирного будинку шляхом зобов'язання: ОСОБА_4 демонтувати самочинно збудовану перегородку до квартир №21, №22; ОСОБА_5 демонтувати самочинно збудовану перегородку до квартир №26, № 27; ОСОБА_6 демонтувати самочинно збудовану перегородку до квартир №1, №2, №3 у будинку АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5., ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 768,40грн, по 256,13грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з нормами Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" коридор є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що перепланування спірного приміщення було проведено з дотриманням встановленого законом порядку та із згоди позивача, як співвласника майна. У під'їзді №2 багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 обмежений доступ до коридора загального користування внаслідок проведення відповідачами перепланування, а саме: коридор поділений на три частини із відокремленням сходової клітки від загального коридора, що створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, яке є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було задоволено. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 серпня 2019 року було скасовано й у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що станом на листопад 2016 року, час улаштування відповідачами тамбурних перегородок, дозвіл органу місцевого самоврядування на влаштування тамбурної перегородки, якщо це не передбачало втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, законом не вимагався. Право кожного із співвласників на користування спільним майном багатоквартирного будинку не є абсолютним та абстрактним і може бути визнаним порушеним іншими співвласниками лише при наявності конкретних обставин, що вказують на обмеження цих прав або спонукання вчиняти дії для їх відновлення. Проте позивачем не доведено порушення його прав щодо спірної частини майна у багатоквартирному житловому будинку, зокрема, на необхідність користування чи володіння якою позивач не вказує. Також ОСОБА_2 не доведено, що здійснене відповідачами перепланування (улаштування тамбурних перегородок) призвело до порушення конструктивних елементів, засобів протипожежного захисту, чи проведено з порушенням вимог державних будівельних норм. Крім того, предметом спору є перешкоди у користуванні приміщеннями спільної сумісної власності багатоквартирного будинку, які полягають у самочинно влаштованих тамбурних перегородках до квартир, власниками яких є не лише відповідачі, але й інші співвласники, зокрема квартир №1, №3, №21, №26, особи яких судом не встановлювалися та до участі в справі в установленому процесуальними нормами порядку не залучалися.

Додатковою постановою Херсонського апеляційного суду від 11.02.2020 року було задоволено заяву ОСОБА_4 та адвоката Веріковської Тетяни Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_4 (а.с.197 т.1), а також заяву ОСОБА_3 (а.с.233 т.1) про ухвалення додаткового рішення. У справі ухвалено додаткове рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 6153,50грн, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1153,50грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено. Постанову Херсонського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року було скасовано, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 серпня 2019 року було залишено в силі. Було стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі - по 512,26грн з кожного.

Приймаючи свою вказану постанову, суд касаційної інстанції виходив з положень ч.2 ст.382, ч.1 ст.385, ч.2 ст.386, ст.391 ЦК України, ст.1, ч.ч.1, 2 ст.5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", ст.ст.18, 20 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", п.4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572 у редакції, чинній на час улаштування відповідачами тамбурних перегородок, аналіз яких свідчить про те, що перепланування приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотримання встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі №6-530цс16, яка є незмінною. Також суд касаційної інстанції виходив з того, що висновки апеляційного суду про те, що факт порушення прав позивача щодо спірної частини багатоквартирного будинку не встановлено, є безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що перепланування спірного приміщення було проведено з дотриманням встановленого законом порядку та зі згоди ОСОБА_2, як співвласника. Також виходив з того, що відповідачі, за відсутності згоди іншого співвласника ОСОБА_2, здійснили самовільне перепланування, побудувавши перегородки в коридорах, які є спільною сумісною власністю мешканців багатоквартирного житлового будинку, чим порушили передбачене ст.369 ЦК України право позивача. Також суд касаційної інстанції виходив з того, що аналогічний захист прав співвласники, а саме ОСОБА_4, забезпечили рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 травня 2018 року у справі 766/4161/17-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Херсонської області від 12 вересня 2018 року, яким задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 (третя особа - ОСББ "Миру 35 - Люкс") про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити певні дії. Указаним рішенням суду усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні електричним щитком, який знаходиться у другому під'їзді на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільно збудованої перегородки біля квартир № 23, № 24, № 25 у місці загального користування.

Однак, на вказане рішення суду першої інстанції від 01 серпня 2019 року особою, яка не брала участі у справі, а саме ОСОБА_1, подана 23.07.2020 року апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 щодо зобов'язання усунути перешкоди позивачу у користуванні приміщеннями сумісної власності багатоквартирного будинку шляхом зобов'язання демонтувати самочинно збудовані перегородки ОСОБА_6 до квартир №1, №2, №3 й ухвалення нового рішення про відмову в позові в цій частині. При цьому послався на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, зазначив, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та інтереси, який участі у справі не брав, оскільки він разом з іншими особами (з ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9) є співвласником квартири №2 в будинку АДРЕСА_1 Перегородка, якої стосується рішення, яким вона визначена як самочинно збудована, насправді є конструктивним елементом самої квартири, що відділяє коридор квартири від коридору загального користування на першому поверсі будинку. Тобто, вона належить до спільної сумісної власності співвласників квартири, включаючи і йому, і не відноситься до спільного сумісного майна співвласників будинку АДРЕСА_1. У коридорі ж загального користування відсутня перегородка до квартир №№ 1, 2, 3.

Також вказав, що суд не звернув увагу на те, що заявлені вимоги про усунення перешкод в користуванні щодо майна, яке не належить на праві спільної сумісної власності співмешканців будинку №35, унеможливлює їх задоволення з огляду на положення діючого законодавства, зокрема, ч.2 ст.14, ч.1 ст.15, ст.16 ЦК України, ч.1 ст.19, Розділу ІІІ ЦПК України, зокрема ст.ст.174, 175 ЦПК України. Зокрема, позивачем не зазначено, яким чином порушене його суб'єктивне право щодо вільного користування та розпорядження майном, яке не належить йому на праві спільної сумісної власності, отже відсутні підстави для застосування судом ст.391 ЦК України.

Також зазначив, що рішення суду базується на припущеннях, не підтверджених належними доказами, оскільки судом не було проаналізовано технічну документацію як щодо будинку, так і щодо конкретних квартир.

Крім того, вказав, що поза увагою суду залишилась і та обставина, що позивач не є належним позивачем, оскільки таким відповідно до ч.4 ст.4 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" є ОСББ "Миру 35 - Люкс", яке позовних вимог про усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власністю не заявляло.

Тобто, рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 щодо зобов'язання усунути перешкоди позивачу у користуванні приміщеннями сумісної власності багатоквартирного будинку шляхом зобов'язання демонтувати самочинно збудовану перегородку ОСОБА_6 до квартир №1, №2, №3 в будинку АДРЕСА_1 та не оскаржується в решті.

Справу вчергове було призначено до апеляційного розгляду на 19.01.2021 року о 10-00 годині, однак скаржник ОСОБА_1., та відповідач ОСОБА_5, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з'явилися і не надали суду жодних заяв. Натомість у судовому засіданні апеляційного суду бере участь представник скаржника адвокат Іпатов В.В. У зв'язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

ОСОБА_2 є власником квартири № 23 у будинку АДРЕСА_1

ОСОБА_4 є власником квартири № 22, ОСОБА_5 є власником квартири № 27, ОСОБА_6 є власником квартири № 2, які знаходяться в тому самому багатоповерховому житловому будинку АДРЕСА_1, що перебуває на балансі ОСББ "Миру 35 - Люкс".

Квартира позивача № 23 та квартира ОСОБА_4 № 22 розташовані у другому під'їзді на другому поверсі багатоквартирного житлового будинку, а квартира ОСОБА_6 № 2 та квартира ОСОБА_5 № 27 розташовані у першому під'їзді відповідно на першому та третьому поверхах цього самого будинку.

Вищевказані квартири, у тому числі квартири № 22 та № 23, не мають спільного коридора та спільного виходу на сходову клітину, а пов'язані спільним коридором з іншими квартирами, а саме: квартира № 23 із квартирами № 24, № 25; квартира № 22 із квартирою № 21; квартира № 2 із квартирами № 1, № 3; квартира № 27 із квартирою № 26.

Відповідачі зазначали, що з метою збереження тепла у належних їм житлових приміщеннях та недопущення крадіжки приватного майна, власники суміжних квартир (№ 21, № 22; № 1, № 2, № 3; № 26, № 27) збудували тамбурні перегородки, які позивач вважає перешкодою у доступі до спільного майна багатоквартирного будинку.

Отже, у справі, яка переглядається, предметом спору, який вирішується судом, є усунення перешкоди ОСОБА_2 у користуванні приміщеннями спільної сумісної власності багатоквартирного будинку шляхом зобов'язання відповідача ОСОБА_3 демонтувати, як вважає позивач, самочинно збудовану перегородку.

Як вже вказувалось, задовольняючи позов в частині позовних вимог до ОСОБА_3 щодо зобов'язання усунути перешкоди позивачу у користуванні приміщеннями сумісної власності багатоквартирного будинку шляхом зобов'язання демонтувати самочинно збудовану перегородку ОСОБА_6 до квартир №1, №2, №3, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з нормами Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" коридор є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку. Також виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що перепланування спірного приміщення було проведено з дотриманням встановленого законом порядку та із згоди позивача, як співвласника майна.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки до нього він дійшов при неповному з'ясуванні обставин справи та порушивши норми процесуального права і неправильно застосувавши норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частиною першою ст.385 ЦК України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов'язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку, регулюють Закони України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" та "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов'язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об'єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об'єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку, що фактично було зроблено відповідачами.

Право спільної сумісної власності не передбачає визначення часток співвласників у праві спільної власності, на відміну від права спільної часткової власності, учасник якої наділений правом вимагати виділення йому в натурі частини майна у володіння та користування (ч.ч.2-4 ст.358 ЦК України), а також самостійно розпоряджатися своєю часткою (ст.361 ЦК України).

Проте співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, не тільки володіють та користуються, але й розпоряджаються таким майном за спільною згодою.

Принцип та порядок визначення часток внесків і платежів співвласників на утримання, експлуатацію та ремонт спільного майна встановлений ст.20 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", згідно з якою частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.

Отже, багатоквартирний будинок є житловим будинком, будівлею, призначеною для постійного в ній проживання.

Співвідношення площі житлових приміщень (квартир) у багатоквартирному будинку та площі нежитлових приміщень у ньому зумовлене особливостями розміщення нежитлових приміщень у житловому будинку, тобто за загальним правилом є об'єктивним фактором.

Відповідно до ст.18 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" передбачено, що об'єднання зобов'язане забезпечувати дотримання інтересів усіх співвласників при встановленні умов та порядку володіння, користування і розпорядження спільною власністю, розподілі між співвласниками витрат на експлуатацію та ремонт спільного майна, а також припиняти дії третіх осіб, що утруднюють або перешкоджають реалізації прав володіння, користування і розпорядження спільним майном співвласників.

У ст.41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст.13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У п.4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, у редакції, чинній на час улаштування відповідачами тамбурних перегородок, указано, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що перепланування приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотримання встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-530цс16, на яку вірно послався суд першої інстанції і яка є незмінною.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1, який не був учасником справи при її розгляді в суді першої інстанції, вказує на порушення оскаржуваним рішенням його прав, свобод та інтересів, оскільки він разом з іншими особами (з ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9) є співвласником квартири №2 в будинку АДРЕСА_1 Перегородка, якої стосується рішення, яким вона визначена як самочинно збудована, насправді є конструктивним елементом самої квартири, що відділяє коридор квартири від коридору загального користування на першому поверсі будинку. Тобто, вона належить до спільної сумісної власності співвласників квартири, включаючи і йому, і не відноситься до спільного сумісного майна співвласників будинку АДРЕСА_1. У коридорі ж загального користування відсутня перегородка до квартир №№ 1, 2, 3.

Згідно з ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов'язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв'язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов'язок і такий зв'язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з'ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов'язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про скасування судового рішення на підставі п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, в зв'язку з чим відсутній суб'єкт апеляційного оскарження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з'ясувати, чи зачіпає оскаржуване рішення суду першої інстанції безпосередньо права та обов'язки скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.12.2018 року у справі 910/22354/15.

При перегляді справи апеляційним судом встановлено, що оскаржуваним судовим рішенням було вирішено питання про права, інтереси та (або) обов'язки скаржника ОСОБА_1.

Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи вказані положення закону, незалучення скаржника до участі у розгляді справи і, відповідно, відсутність в нього можливості надати відповідні докази, апеляційний суд вважає поважною причину неподання скаржником у встановлений строк докази, у зв'язку з чим ухвалив прийняти їх на стадії апеляційного перегляду справи.

Таким чином, при апеляційному розгляді до матеріалів справи були долучені Свідоцтво про право власності від 28.09.2009 року, Витяг про реєстрації права власності на нерухоме майно від 23.12.2009 року, технічний паспорт на квартиру №2 будинку АДРЕСА_1

Із копії Свідоцтва про право власності від 28.09.2009 року вбачається, що квартира №2 будинку АДРЕСА_1 загальною площею 95,88кв.м належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам його сім'ї ОСОБА_8, скаржнику ОСОБА_1 та ОСОБА_9. Свідоцтво видане згідно розпорядження №24583-ж від 28.09.2009 року (а.с.201 т.2).

Згідно Витягу про реєстрації права власності на нерухоме майно від 23.12.2009 року вказані особи є співвласниками (по 1/4 частці) вказаної квартири (а.с.202 т.2).

Відповідно до технічного паспорту на приватизовану квартиру №2 будинку АДРЕСА_1 загальною площею 95,88кв.м: квартира посімейного заселення розташована на 1 поверсі 5-поверхового будинку та складається з 3 кімнат житловою площею 39,56кв.м (11,10кв.м, 16,92кв.м, 11,54кв.м), кухні площею 25,04кв.м, вбиральні площею 5,2кв.м, 4-х коридорів (площами 7,99кв.м, 8,70кв.м, 4,68кв.м, 4,71кв.м). Перегородка, якої стосується рішення, яким вона визначена як самочинно збудована, насправді є конструктивним елементом самої квартири, що відділяє коридор квартири площею 7,99м від коридору загального користування на першому поверсі будинку. Тобто, вказана перегородка належить до спільної сумісної власності співвласників квартири, включаючи і скаржнику ОСОБА_1., і не відноситься до спільного сумісного майна співвласників будинку АДРЕСА_1 (а.с.198-200 т.2).

Сам позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні 03.11.2020 року суду апеляційної інстанції підтвердив, що в даному випадку мова йде про перегородку (а.с.276 т.2), яка є конструктивним елементом самої квартири №2, що відділяє коридор квартири площею 7,99м від коридору загального користування на першому поверсі будинку. Однак він вважає її такою, що самочинно збудована.

Скаржник ОСОБА_1. та відповідач ОСОБА_6 у судовому засіданні 03.11.2020 року суду апеляційної інстанції зазначили, що вказаний коридор площею 7,99м первісно був відкритий, з нього був вхід до їх квартири №2 та ще до двох інших квартир. Але ще до 2009 року власники тих двох інших квартир (зокрема приватний нотаріус) зробили собі входи до своїх квартир з вулиці і заклали первісні входи з коридору площею 7,99м. Тобто, склалося так, що з вказаного коридору залишився вхід лише до їхньої квартири №2. Тоді десь у 2009 році ними було встановлено спірну перегородку й приватизовано квартиру, до складу якої увійшов коридор площею 7,99м. ОСОБА_6 вказав, що точно не пам'ятає порядок тодішнього оформлення квартири.

При апеляційному розгляді справи стороною скаржника ОСОБА_1 було заявлено клопотання про витребування від Комунального підприємства "Херсонське бюро технічної інвентаризації" Херсонської обласної ради інвентарну справу на будинок АДРЕСА_1 Інші учасники справи, у тому числі і позивач ОСОБА_2, не заперечували проти цього. Таким чином судом вказане клопотання було задоволено й витребувано вказану інвентарну справу.

При дослідженні вказаної інвентарної справи встановлено таке.

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 09.12.1987р вказаний житловий будинок належав Херсонському бавовняно-паперовому комбінату на підставі рішення міськвиконкому №176 від 21.07.1987р.

Ухвалою від 19.04.2001 року Арбітражного суду Херсонської області у справі №71/2/1997 про стягнення 2832335,62грн було затверджено мирову угоду, укладену між позивачем Херсонською ТЕЦ ДАЕК "Херсонобленерго" та відповідачем Херсонським виробничим бавовняним об'єднанням, за якою відповідач передав позивачу в рахунок погашення заборгованості нежиле приміщення вартістю 694288,80грн, а позивач у свою чергу передає це приміщення ТОВ "Компанія "Енергогазінвест", яке погодилося прийняти його від позивача.

За Актом прийому-передання від 24.04.2001 року вказане приміщення передано ТОВ "Компанія "Енергогазінвест".

За Актом приймання-передачі від 17.07.2001 року ТОВ "Компанія "Енергогазінвест" передало, а Приватне підприємство "Рембудпроект" прийняло у свою власність будівлю АДРЕСА_1

Згідно довідки про належність домоволодіння, вказаний будинок належав Приватному підприємству "Ремстройтрест" на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2001 року, а потім Управлінню МВС у Херсонській області - на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.2001 року та акту прийому-передання від 29.08.2001 року.

Згідно Акту без дати приймання-передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність у відповідності до рішення виконкому Херсонської міської ради №108 від 20.02.2007 року було проведено обстеження вказаного житлового будинку АДРЕСА_1, який належав УМВС України в Херсонській області.

Згідно плану поверху будівлі літ. "А" станом на 25.01.2007 року на І поверсі через під'їзд №1наявний вхід до коридору загального користування, з якого вбачається три входи до окремих приміщень. Тобто, вказаний вхід та коридор, до якого він веде, на той час є загальними, проти цього ніхто не заперечує.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.ч.1 і 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У розумінні ч.1 ст.376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч.2 ст.376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.12.2013 року у справі № 6-130цс13.

Таким чином, у справі встановлено, і про це зазначено у скарзі, що перегородка, якої стосується рішення, яким вона визначена як самочинно збудована, насправді є конструктивним елементом самої квартири №2 будинку АДРЕСА_1, яка належить на підставі Свідоцтва про право власності від 28.09.2009 року на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам його сім'ї ОСОБА_8, скаржнику ОСОБА_1 та ОСОБА_9. Вказана перегородка як конструктивний елемент квартири №2 (по суті одна із стін коридору) відділяє коридор квартири площею 7,99м від коридору загального користування на 1-му поверсі будинку. Тобто, вона належить до спільної сумісної власності співвласників квартири, включаючи і скаржнику, і не відноситься до спільного сумісного майна співвласників будинку АДРЕСА_1. У коридорі ж загального користування відсутня перегородка до квартир №№ 1, 2, 3. Проти цього не заперечував і позивач у судовому засіданні 03.11.2020 року суду апеляційної інстанції.

Обставини справи свідчать про те, що відповідними органами при здійсненні приватизації вказаної квартири №2 було легалізовано усі конструктивні елементи квартири, стіни, кімнати, коридори. Квартира №2 будинку АДРЕСА_1 значиться загальною площею 95,88кв.м, вона посімейного заселення й розташована на 1 поверсі 5-поверхового будинку та складається з 3 кімнат житловою площею 39,56кв.м (11,10кв.м, 16,92кв.м, 11,54кв.м), кухні площею 25,04кв.м, вбиральні площею 5,2кв.м, 4-х коридорів (площами 7,99кв.м, 8,70кв.м, 4,68кв.м, 4,71кв.м).

Тобто, після видачі Свідоцтва про право власності від 28.09.2009 року скаржник як співвласник зазначеної квартири не може бути позбавлений права на окремі її конструктивні елементи (коридор, стіна тощо) без скасування чи визнання повністю чи частково недійсним вказаного Свідоцтва.

У цій же справі таких вимог не заявлялось.

Звертаючись до суду з позовом в частині вимог до ОСОБА_3 щодо зобов'язання усунути перешкоди позивачу у користуванні приміщеннями сумісної власності багатоквартирного будинку шляхом зобов'язання демонтувати самочинно збудовану перегородку ОСОБА_6 до квартир №1, №2, №3, позивач ОСОБА_2 відповідачем вказав ОСОБА_3.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Згідно п.1 ч.1 ст.189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є, зокрема, остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов'язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження".

Позовні вимоги до ОСОБА_3 спрямовані на демонтаж перегородки, яка є конструктивним елементом квартири №2 будинку АДРЕСА_1, що належить на підставі Свідоцтва про право власності від 28.09.2009 року на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам його сім'ї ОСОБА_8, скаржнику ОСОБА_1 та ОСОБА_9.

Оскільки відповідачем в цій частині позову позивач визначив лише ОСОБА_3, а позовних вимог до скаржника ОСОБА_1 та інших співвласників вказаної квартири №2 не пред'явив, клопотань про залучення ОСОБА_1 та інших співвласників вказаної квартири №2 до участі у справі, як співвідповідачів, не заявляв, то за таких обставин відсутні підстави для задоволення позову внаслідок неналежного складу відповідачів.

Отже, суд першої інстанції в цій частині обставини справи з'ясував не в повному обсязі, на вказане уваги не звернув й прийшов до помилкового висновку про задоволення позову в частині вимог до ОСОБА_3 щодо зобов'язання усунути перешкоди позивачу у користуванні приміщеннями сумісної власності багатоквартирного будинку шляхом зобов'язання демонтувати самочинно збудовану перегородку ОСОБА_6 до квартир №1, №2, №3.

При апеляційному розгляді справи апеляційним судом було відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Іпатова В.В., діючого від імені скаржника ОСОБА_1, про призначення судової будівельно-технічної експертизи на предмет встановлення відповідності спірної перегородки, яка є конструктивним елементом квартири №2, державним будівельним нормам та наявній технічній документації. При цьому апеляційний суд виходив з відсутності такої необхідності з огляду на відсутність спору з приводу того, що вказана перегородка є конструктивним елементом квартири №2, по суті одна із стін коридору, що відділяє коридор квартири площею 7,99м від коридору загального користування на 1-му поверсі будинку. Крім того, проти призначення такої експертизи заперечував і сам позивач.

Враховуючи наведене, переглядаючи в апеляційному порядку судове рішення в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про скасування судового рішення на підставі п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині на підставі п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України слід скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідно апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Апеляційний суд не може брати до уваги подане відповідачкою ОСОБА_4 клопотання з долученими документами, в якому вона посилається на вже зроблений нею демонтаж перегородки, яка є предметом цієї справи, оскільки предметом розгляду наразі є апеляційна скарга ОСОБА_1, яка жодним чином не стосується позовних вимог до ОСОБА_4

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2);

--- якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13).

Згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції стягнуто з відповідачів, зокрема і з відповідача ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 768,40грн, по 256,13грн з кожного. Оскільки в позові до ОСОБА_6 слід відмовити, то оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_6 256,13грн судових витрат підлягає скасуванню.

Крім того, при поданні апеляційної скарги скаржник ОСОБА_1. сплатив в установленому законом розмірі 1152,60грн судового збору (а.с.222 т.2), апеляційну скаргу задоволено. Відтак з позивача на користь скаржника ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати в розмірі 1152,60грн.

Керуючись ст.ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 серпня 2019 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Миру 35-Люкс") про зобов'язання усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні приміщеннями сумісної власності багатоквартирного будинку шляхом зобов'язання демонтувати самочинно збудовану перегородку ОСОБА_6 до квартир №1, №2, №3 в будинку АДРЕСА_1 в м. Херсоніскасувати й ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Миру 35-Люкс") про усунення перешкод та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 серпня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_6 користь ОСОБА_2 судових витрат в розмірі 256,13грн скасувати.

В решті це рішення суду в апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1152,60грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 21 січня 2021 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська