ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1286/21 Справа № 199/9096/19 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-банк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання прав іпотекодержателя і звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив те, що 24.11.2005 між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений Договір кредиту №40/703-5, згідно якого позичальнику надано кредит в розмірі 349 639,80 грн. В забезпечення зобов`язань по кредитному договору між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №717 від 24 листопада 2005 року.

Оскільки відповідачі порушили умови своїх зобов`язань передбачених п.п.1.10 та 2.1.9 Договору іпотеки, то позивач просив суд визнати за АТ «УКРСОЦБАНК» всі права іпотекодержателя, які визначені чинним законодавством України та умовами Іпотечного договору №717 від 24 листопада 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. за реєстровим №4174, в тому числі право задовольнити свої вимоги до ОСОБА_1 за Договором кредиту 40/703-5 від 24 листопада 2005 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «УКРСОЦБАНК» за Договором кредиту №40/703-5 від 24 листопада 2005 року у розмірі 258 363,09 грн., з яких 488,00 грн. заборгованість за кредитом, 179 709,43 грн. заборгованість за відсотками по кредиту, 64 470,64 грн. пені, 13 695,02 грн. інфляційних втрат, звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №717 від 24 листопада 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. за реєстровим №4174: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі АТ «Альфа-банк» посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 листопада 2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», а в подальшому правонаступником якого є АТ «Альфа-банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №40/703-5, за умовами якого банк надав останньому кредит в сумі 349639 грн. 80 коп., зі сплатою зі користування коштами 17 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 23 листопада 2012 року.

Відповідно до п.1.2 кредитного договору кредит надається на наступні цілі: фінансування будівництва придбання (інвестування) житла відповідно до договору №70 дольового будівництва квартири АДРЕСА_1 (об`єкт № 489 ) за рахунок коштів фізичних осіб від 29 грудня 2003 року та додаткових угод до нього, що укладений між позичальником і ОСОБА_2 (інвестори) та ЗАТ «Укртрансенерго» (забудовник).

Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що надання кредиту здійснюється шляхом перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника № НОМЕР_2 в Дніпропетровській обласній філії АКБ "Укрсоцбанк" на його поточний рахунок № НОМЕР_3 в Дніпропетровській обласній філії АКБ "Укрсоцбанк" з подальшим перерахуванням на цілі, визначені п.1.2 кредитного договору.

Відповідно до п.4.1 кредитного договору у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту, визначеного п.1.2 кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 25% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням.

Згідно з п.4.2 кредитного договору у разу прострочення позичальником терміну сплати комісій, визначених в п.3.3.15 цього договору, терміну сплати комісії за дострокове погашення кредиту, визначених в п.3.3.16 цього договору, строків сплати процентів, визначених в п.2.4 цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту , позичальник сплачує пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період.

Встановлено, що у забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором між АКБСР "Укрсоцбанк" та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено іпотечний договір №717.

Пунктом 1.1.2 визначено, що предметом іпотеки є - майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №40/703/5 відмовлено.

Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2019 року у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , ЗАТ «Укртрансенерго» про стягнення заборгованості встановлено, що заборгованість за кредитним договором №40/702-5 відсутня.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог позивача, зокрема, доказів наявності заборгованості за кредитним договором позивачем суду не надано і предметом Іпотечного договору №717 від 24.11.2005 є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , а не саме нерухоме майно.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідачі порушили свої зобов`язання за Договором іпотеки, які передбачені п.п. 1.10 та 2.1.9 Договору іпотеки та після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п. 1.1 Договору іпотеки, а також в день отримання Іпотекодавцем правовстановлюючих документів на Предмет іпотеки не уклали з АТ "Укрсоцбанк" іпотечний договір, у відповідності до умов якого предметом іпотеки мала стати квартира, зазначена в п. 1.1. Договору іпотеки із зазначенням її повної характеристики, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно вимог ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст.33 Закону України у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Необгрунтованими є доводи апелянта про порушення відповідачами п.п. 1.10 та 2.1.9 Договору іпотеки, оскільки п. 1.10 Договору іпотеки передбачено, що після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п. 1.1 цього договору, а також після оформлення та реєстрації в установленому чинним законодавством України порядку права власності на нього за Іпотекодавцями, збудована нерухомість продовжує бути Предметом іпотеки. При цьому, нотаріус за повідомленням Іпотекодержателя та за рахунок Іпотекодавця реєструє обтяження іпотекою вже збудованої нерухомості, а Сторони протягом трьох робочих днів укладають додаткову угоду до цього Договору, в якій змінюють опис Предмета іпотеки: замість майнових прав - відповідне нерухоме майно із зазначенням його реєстраційних даних, оціночної вартості, із посиланням на відповідний правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності Іпотекодавців на це нерухоме майно. Зазначеною додатковою угодою можуть бути передбачені інші умови за згодою Сторін (наприклад, зміни, пов`язані з можливими змінами в процесі будівництва характеристик нерухомості, зокрема, площі, планування приміщень тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, всупереч п. 1.10 Договору іпотеки, сторони не уклали додаткової угоди до Договору іпотеки, в якій змінили би опис предмета іпотеки, а саме, з майнових прав - відповідне нерухоме майно. А тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки предметом Іпотечного договору №717 від 24.11.2005 є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено - двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , а не саме нерухоме майно.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що адреса квартири в пункті 1.1.2 Договору іпотеки відрізняється від адреси квартири, право власності на яку зареєстровано за відповідачами. Так, предметом іпотеки згідно пункту 1.1.2 Договору іпотеки є - майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, а саме: двокімнатна квартира, житлова площа 152,1 кв.м., загал. площ. 231,9 кв.м., на 10-му поверсі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому, після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п. 1.1 Договору іпотеки за відповідачами було зареєстровано права власності на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (без зазначення секції).

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог АТ "Укрсоцбанк" щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ "Укрсоцбанк" за кредитним договором №40/703-5 від 24.11.2005 р. Оскільки наявність заборгованості спростовується рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2018 року та постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2019 року, відповідно до яких заборгованість відповідачів перед АТ "Укрсоцбанк" за кредитним договором №40/703-5 від 24.11.2005 р. відсутня.

Таким чином, приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-банк» - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 серпня 2020 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова