Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

Справа №377/556/20

Провадження №2/377/18/21

19 січня 2021 року Славутицький міський суд Київської області в складі головуючої - судді Теремецької Н.Ф., за участю секретаря судового засідання Щуковської А.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

У С Т А Н О В И В:

21 вересня 2020 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на ст. ст. 386, 391,405 ЦК України, просить усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 , прав співвласника нерухомого майна - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, яка втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, у відповідності до Договору міни, посвідченому 31 серпня 1995 року приватним нотаріусом Славутицького нотаріального округу Київської області Степаненком В.Д., зареєстрованому в реєстрі за № 712, сім`єю у складі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було придбано у спільну сумісну власність трьохкімнатну квартиру за АДРЕСА_1 . Право спільної сумісної власності на дане житлове приміщення 05 вересня 1995 року було зареєстровано у Славутицькому міському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 19/5. З того часу правовий статус даного об`єкту нерухомого майна та його співвласники не змінювалися. В подальшому чоловіком позивача - третьою особою у справі ОСОБА_2 , як одним із співвласників квартири, були укладені договори про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, надання комунальних послуг, користування електричною енергією. 26.11.2011 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві між сином позивача - третьою особою у справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , відповідачем, був зареєстрований шлюб. Після придбання сином позивача ОСОБА_4 разом з дружиною ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки у м. Києві та продажу квартири його дружини, за їх проханням позивач з третьою особою погодилися надати згоду на формальну реєстрацію у їх житловому приміщенні у м. Славутичі Київської області дружини сина ОСОБА_3 та її малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без фактичного користування та проживання в цій квартирі. Позивач та її чоловік пішли назустріч сім`ї сина і з 12.07.2016 року відповідач та її дочка були зареєстровані у їх квартирі. Незважаючи на реєстрацію, відповідач та її малолітня дочка ОСОБА_6 ніколи не проживали у квартирі позивача і не мали намірів користуватися нею, їм суто формально потрібна була тимчасова реєстрація на період закінчення будівництва будинку у м. Києві. 28.02.2017 року у Славутицькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області було зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , і відповідно з даного моменту вони перестали спільно проживати. З того часу позивач з відповідачем не спілкується, її місце фактичного проживання їй не відомо. Незважаючи на те, що відповідач та її малолітня дочка фактично ніколи не проживали у спірній квартирі та не користувалися нею, позивач з чоловіком несуть витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, що нараховуються в залежності від кількості осіб, зареєстрованих в житловому приміщенні. Зі сторони позивача та інших співвласників квартири відповідачу та її малолітній дочці не чинилися перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням, відповідач ніколи не зверталася з заявами до правоохоронних органів з питань вчинення їй будь-яких перешкод у проживанні чи користуванні квартирою. Будь-якої домовленості між позивачем, іншими співвласниками квартири та відповідачем з приводу збереження за нею та її дитиною права користування квартирою на час їх відсутності не було.

Ухвалою судді від 28 вересня 2020 року після виконання вимог, передбачених ч. 6 ст. 187 ЦПК України, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 27 жовтня 2020 року.

27 жовтня 2020 року цивільну справу було знято з розгляду та призначено нове підготовче засідання на 26 листопада 2020 року.

Ухвалою суду від 26 листопада 2020 року було відкладено підготовче засідання на 18 грудня 2020 року на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України.

Ухвалою суду від 18 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 05 січня 2021 року.

Ухвалою суду від 05 січня 2021 року було відкладено судовий розгляд справи на 19 січня 2021 року на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити, посилаючись на те, що в 2011 році її син ОСОБА_4 , третя особа у справі, уклав шлюб з ОСОБА_3 .. В 2016 році відповідач продала свою квартиру, і тому остало питання в реєстрації її місця проживання та її малолітньої дочки. Її син попросив формально зареєструвати його дружину та її дитину у них в квартирі, на що позивач та її чоловік погодилися, та зареєстрували в липні 2016 року відповідача ОСОБА_3 і її малолітню дочку ОСОБА_5 в своїй квартирі. З часу реєстрації ні відповідач, ні її малолітня дочка за місцем реєстрації не проживали, іноді приїздили в гості. В лютому 2017 року її син та відповідач розірвали шлюб. Позивачу не відомо, де на даний час проживає її колишня невістка, перешкод у користуванні квартирою ні позивач, ні інші співвласники квартири відповідачу та її малолітній дочці не вчиняли. На даний час в квартирі позивач проживає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , третьою особою у справі.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що в 2011 році їх спільний з позивачем син ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_3 , відповідачем у справі. У 2016 році відповідач продала свою квартиру, тому їй та її малолітній дитині необхідно було знятись з реєстрації в даній квартирі та зареєструвати своє місце проживання за іншою адресою. Вони з позивачем погодились зареєструвати відповідача та її малолітню дочку у своїй квартирі. В 2017 році їх син ОСОБА_4 розірвав шлюб з ОСОБА_3 .. На даний час зв`язок з колишньою невісткою ОСОБА_3 вони не підтримують, останній раз вона була у них в гостях у 2016 році. З моменту реєстрації та по сьогодні відповідач не проживала в спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та за зареєстрованим місцем проживання, проте конверт із судовою повісткою повернувся до суду з поштовою відміткою причини повернення «за закінченням терміну зберігання». Відзив на позов відповідач до суду не направила. Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України заяву про продовження строку, встановленого судом для подання відзиву, в зв`язку з неможливістю вчинення цієї процесуальної дії у визначений строк, зумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, ОСОБА_3 не надала. Заява про розгляд справи за її відсутності до суду не надійшла.

За наявністю умов, передбачених ст. ст. 280-282 ЦПК України, за згодою позивача суд ухвалив заочне рішення у справі відповідно до ухвали суду від 19 січня 2021 року.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, до суду подав заяву, в якій просив проводити судові засідання по цивільній справі за його відсутності.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що вона є сусідкою позивача та третьої особи і знає їх сім`ю з 1995 року. Їй відомо, що син позивача ОСОБА_4 одружився в 2011 році на ОСОБА_3 , однак колишню невістку позивача та її речі жодного разу в квартирі не бачила. На даний час в квартирі проживає позивач зі своїм чоловіком ОСОБА_2 ..

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що вона є сусідкою позивача та добре знає їх сім`ю, оскільки проживає в квартирі, поряд з квартирою позивача. Син позивача ОСОБА_2 одружився на ОСОБА_3 в 2011 році, проте вона лише один раз бачила її декілька років тому назад, коли виходила з під`їзду. На даний час в квартирі проживає позивач разом з чоловіком.

Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору міни, посвідченого 31 серпня 1995 року приватним нотаріусом Славутицького нотаріального округу Київської області Степаненком В.Д., копія якого долучена до матеріалів справи, ОСОБА_9 передав гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 належну йому на праві приватної власності трьохкімнатну квартиру, загальною площею 76,3 кв. м. , жилою площею 42,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , квартира номер п`ять в порядку обміну на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , квартира номер шістдесят п`ять (а. с. 17-19).

Право приватної спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , 05 вересня 1995 року зареєстровано в Славутицькому міському бюро технічної інвентаризації та записаний в реєстрову книгу № 1 за реєстровим номером 19/5.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 26.11.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, копія якого долучена до матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 26 листопада 2011 року, про що складено відповідний актовий запис № 2018. Після державної реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку ОСОБА_10 , дружині ОСОБА_11 (а. с. 15).

Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 28 лютого 2017 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано, про що 28 лютого 2017 року складено відповідний актовий запис № 06. Після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоюється прізвище: йому ОСОБА_10 , їй ОСОБА_11 (а. с. 16).

Згідно довідки управління адміністративних послуг Славутицької міської ради Київської області від 27.08.2020 року за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації - 08.12.1995 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації - 08.12.1995 року; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дата реєстрації - 03.03.2011 року; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , дата реєстрації - 29.07.2014 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , дата реєстрації - 12.07.2016 року; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації - 12.07.2016 року (а. с. 23).

Відповідно до Договору про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 07.09.1995 року, договір укладено між директором МЖКХ ОСОБА_13 та власником житлового приміщення ОСОБА_2 (а. с. 25).

Згідно з Договором № 6018 про користування електричною енергією від 27 серпня 2004 року, договір укладено між ВАТ ЕК «Чернігівобленерго» в особі начальника служби збуту електроенергії ОСОБА_14 та споживачем ОСОБА_2 (а. с. 27-28).

Як вбачається з копій рахунків на оплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_3 та квитанцій, долучених до матеріалів справи, ОСОБА_2 , третьою особою у справі, сплачуються житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 29-40).

Згідно з довідкою Славутицького ВП Броварського ВП ГУНП в Київській області від 15.09.2020 року № 4262/109/1003/1/06-2020, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за період 2016-2020 з заявами щодо вчинення їй та її дитині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перепон у користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 та інших протиправних дій по відношенню до них зі сторони осіб, які проживають у даному приміщенні до Славутицького відділення поліції Броварського ВП ГУНП в Київській області не зверталися (а. с. 24).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як зазначено у ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 цього Кодексу).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 цього Кодексу).

За змістом ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла, у тому числі і колишній, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , з 12 липня 2016 року.

ОСОБА_3 є колишньою дружиною третьої особи ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 26.11.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 28 лютого 2017 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, копії яких долучені до матеріалів справи.

З пояснень учасників справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі без поважних причин з моменту її реєстрації, тобто більше чотирьох років.

Зазначені обставини підтверджені також показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та актами про не проживання ОСОБА_3 в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 за 10.05.2018 року, 19.07.2019 року, 03.09.2020 року( а.с. 41-43).

Враховуючи те, що відповідач, як колишній член сім`ї власників квартири, більше чотирьох років не проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 без поважних причин, співвласники квартири не чинили перешкоди у користуванні їй квартирою, будь-якої домовленості між співвласниками квартири та відповідачем з приводу збереження за нею права користування спірною квартирою на час її відсутності у них не було, відповідач ніколи не відносилась до даної квартири як постійного місця проживання, то суд вважає, що є достатні підстави для визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 840,80 гривень.

Позивач ОСОБА_1 19.01.2021 року подала до канцелярії суду заяву, в якій просила не стягувати з відповідача на її користь судові витрати по оплаті судового збору.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За таких обставин, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, з відповідача на користь позивача не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 263-265, 280-282 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 прав співвласника нерухомого майна - квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, яка втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається через Славутицький міський суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

Повне заочне рішення складено 25 січня 2021 року.

Суддя Н. Ф. Теремецька