КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/10423/20

11 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Заришняк Г.М.

- Рубан С.М.

при секретарі - Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Гаврилової О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з малолітньою дитиною,-

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з малолітньою дитиною, в якому просив суд:

- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкування з дочкою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- встановити ОСОБА_2 наступний спосіб у вихованні та спілкуванні з дочкою: щосуботи з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин та влітку з 15 липня 2020 року 20 календарних днів.

Позов мотивований тим, що сторони є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року, сторони проживають окремо. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини, яке, як зазначає позивач, ним сумлінно виконується.

Посилався на те, що відповідач систематично чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, позивач звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації з метою встановлення способів участі батьків у вихованні дитини. Розпорядженням №421 від 03 червня 2020 року Дніпровською районної в м. Києві державною адміністрацією прийнято рішення, яким встановлено участь ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітньою дитиною щосуботи з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин та влітку з 15 липня 2020 року 20 календарних днів.

Проте відповідач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною, що позбавляє позивача можливості бачитись з донькою.

З огляду на викладене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Київ державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з малолітньою дитиною - задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні із донькою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено ОСОБА_2 наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - щосуботи з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким визначити ОСОБА_2 графік побачень з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожну першу неділю місяця з 11 години 00 хвилин до 14 години 00 хвилин в присутності матері дитини ОСОБА_1 , але за обов`язковим бажанням і згодою самої дитини.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що вона жодним чином не чинила перешкод у спілкуванні позивача з донькою, а саме донька, за власним бажанням, не хоче бачитися з позивачем, тому вважає, що суд безпідставно задовольнив позов в частині зобов`язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною.

Вказувала на те, що оскільки графік побачень вже був встановлений розпорядженням Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, необхідності у встановленні також графіку побачень не було, а тому така позовна вимога є штучною.

Посилалася на те, що суд не надав належної оцінки наявним у справі доказам, які свідчать про те, що позивач з власної ініціативи не користувався своїм правом на побачення з донькою знаючи про те, що дитина не хоче з ним спілкуватися. Вплинути на дитину та примусити її спілкуватися з батьком ні вона, ні працівники поліції не мають можливості, оскільки дитина відмовляється виходити на зустрічі, як до особи, яка вчиняє насилля по відношенню до неї. Так, позивач систематично і в шлюбі, і після розлучення проявляє фізичне і психологічне насильство по відношенню до сім`ї і до дитини в тому числі, і закономірне небажання дитини зустрічатися з такою людиною, позивач тепер використовує, щоб звинувачувати відповідача в перешкодах у спілкуванні з дитиною.

Також посилалася на те, що суд при ухваленні рішення не врахував позицію та особисту думку дитини, тоді як саме з урахуванням позиції самої дитини, яка була жертвою насилля з боку рідного батька, суд зобов`язаний був визначити позивачу порядок спілкування з дитиною в присутності матері та за бажанням самої дитини, тому що у випадку небажання останньої, такі зустрічі із особою, яку дитина боїться, є насиллям до дитини.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2009 року, який було розірвано заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 лютого 2018 року.

Сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Малолітня донька сторін ОСОБА_3 проживає з відповідачем ОСОБА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 31 травня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно довідки фінансово-економічного управління Служби безпеки України, виданої ОСОБА_2 03 вересня 2020 року, з 01 травня 2020 року по 30 червня 2020 року відбувалось відрахування аліментів на виконання рішення суду, в подальшому - з 01 липня 2020 року по дату видачі довідки утримання аліментів проводиться згідно рапорту позивача.

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про визначення способів участі батька у вихованні малолітньої дитини, за результатами розгляду якої, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 24 червня 2020 року (протокол №11), Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація винесла розпорядження № 421 від 30 червня 2020 року, яким визначила участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі спілкування з малолітньою донькою щосуботи з 10-00 години до 20-00 години, влітку з 15 липня 2020 року 20 календарних днів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, зобов`язуючи ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні із донькою та встановлюючи ОСОБА_2 наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - щосуботи з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний спосіб не суперечитиме інтересам дитини, не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини і буде відповідати обсягу обов`язків та прав батьків щодо дитини. При цьому судом встановлено, що негативне психоемоційне ставлення дитини до батька викликано не поведінкою батька, а стійким впливом матері на дитину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з частиною першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

При цьому, апеляційний суд наголошує, що, визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, потрібно надавати системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд має враховувати, у першу чергу, інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану.

Суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що ані органом опіки та піклування, ані відповідачем у справі не надано суду першої інстанції доказів на підтвердження того, що участь батька у спілкуванні та вихованні дитини можлива лише у присутності матері, а так само що між батьком та дитиною існують стійкі психоемоційні перешкоди у спілкуванні, що свідчить про можливість участі батька у вихованні дитини лише у присутності матері. Таких доказів не було надано і суду апеляційної інстанції.

Встановивши, що права ОСОБА_2 як батька порушуються матір`ю дитини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визначення способу участі батька у вихованні і спілкуванні з дитиною шляхом встановлення графіка його побачень із дочкою.

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/15487/18 (провадження № 61-18994св19) зазначено, що «відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склались стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері».

Встановивши наявність перешкод у вільному спілкуванні між батьком та дочкою, суд першої інстанції, врахувавши інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків, зробив обґрунтований висновок про визначення способу участі батька у вихованні і спілкуванні з дитиною шляхом встановлення графіка його побачень із дочкою без присутності матері.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач жодним чином не чинила перешкод у спілкуванні позивача з донькою, не заслуговують на увагу, а також спростовуються, зокрема, змістом заперечень на позовну заяву та апеляційною скаргою. Відповідач заперечує можливість спілкування доньки з батьком, вважаючи, що це завдасть шкоди психологічному здоров`ю дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки графік побачень вже був встановлений розпорядженням Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, необхідності у встановленні також графіку побачень не було, колегія суддів відхиляє, адже саме відповідачем не виконувався визначений графік побачень, у зв`язку з чим позивач і був вимушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не надав належної оцінки наявним у справі доказам, які свідчать про те, що позивач з власної ініціативи не користувався своїм правом на побачення з донькою, знаючи про те, що дитина не хоче з ним спілкуватися, колегія суддів оцінює критично, оскільки суд надав належну оцінку всім наявним у справі доказам. При цьому, доказів, які б свідчили про те, що позивач з власної ініціативи не користувався своїм правом на побачення з донькою матеріали справи не містять, тому такі твердження ґрунтуються виключно на припущеннях відповідача.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що суд при ухваленні рішення не врахував позицію та особисту думку дитини, оскільки судом враховано думку дитини при вирішенні спору. Так, при встановленні фактичних обставин даної справи судом першої інстанції в порядку ст.171 СК України була опитана ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка пояснила, що не бажає бачитись з батьком, оскільки ненавидить його.Однак пояснити причину такого ставлення до батька дитина не змогла. В подальшому ОСОБА_3 наводила описання обставин поведінки позивача, свідком яких вона начебто була у віці 4-5 років, які в словосполученнях, викладенні обставин та навіть в описанні предметів є тотожними з показаннями відповідача. При цьому не змогла пригадати спільний відпочинок з батьком два з половиною роки тому. Та наприкінці зазначила, що якби мама спілкувалась з батьком, то і вона б спілкувалась з ним. ОСОБА_3 була опитана в судовому засіданні в присутності співробітника служби у справах дітей та сім`ї та органу опіки та піклування, яка не є представником в даній справі, з її боку зауважень щодо опитування малолітньої не надійшло. Також, на думку вказаної особи, дитина в своїх поясненнях повною мірою відобразила показання відповідача, що на її думку свідчить про безумовний вплив матері на дитину.

Слід зауважити, що неприязні стосунки між сторонами, не можуть бути підставою для позбавлення права батька на спілкування з дитиною.

Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

За таких фактичних обставин, коли між батьками існують постійні конфлікти щодо участі у вихованні дитини одного з батьків, побачення дитини з батьком без присутності матері є доцільним та обґрунтованим, оскільки особисті конфліктні відносини між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини, заподіювати негативного впливу на неї.

У разі виникнення підстав для твердження про настання негативних наслідків для дитини за результатами спілкування з батьком, відповідач не позбавлена права порушити питання про зміну способу участі батька у вихованні сина.

У справі, яка переглядається, колегія суддів, проаналізувавши зміст судового рішення з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що судом було ухвалено рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2021 року.

Головуючий: Судді: