Постанова

Іменем України

13 січня 2021 року

м. Київ

справа № 715/2402/18

провадження № 61-8999св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця»,

відповідачі: Глибоцька селищна рада Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області, у складі судді Григорчака Ю. П.,

від 16 липня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю., Височанської Н. К., від 27 травня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») звернулося до суду із позовом до Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області (далі - Глибоцька селищна рада),

ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про визнання незаконним рішення Глибоцької селищної ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що під час проведення приватним підприємством «Ріга» (далі - ПП «Ріга») інвентаризації земель, які знаходяться у постійному користуванні державного територіально-галузевого об`єднанням (далі - ДТГО) «Львівська залізниця» в адміністративних межах Глибоцької селищної ради, було виявлено, що частина земельної ділянки площею 0, 0603 га смуги відведення залізниці від 300 км + 010 м до 300 км + 030 м перебуває у власності ОСОБА_1 та накладається на смугу відведення залізниці. Зазначену земельну ділянку по АДРЕСА_1 рішенням Глибоцької селищної ради від 29 квітня 2014 року № 321-36/14 передано у власність ОСОБА_1 для обслуговування будівель торгівлі. Щодо вказаної земельної ділянки площею 0, 0603 га, яка накладається на смугу відведення залізниці, 22 травня

2014 року було укладено договір купівлі-продажу.

Позивач вважав, що зазначене рішення Глибоцької селищної ради суперечить чинному законодавству, оскільки прийняте з перевищенням повноважень, ігноруванням норм земельного законодавства та порушує право АТ «Укрзалізниця» на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, а договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки суперечить нормам цивільного законодавства, бо орган місцевого самоврядування не вправі був відчужувати у приватну власність земельну ділянку із земель залізничного транспорту.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Глибоцької селищної ради від 29 квітня 2014 року № 321-36/14 про продаж ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0, 0603 га, що знаходиться по

АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:004:0290 у державному реєстрі;

- скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером :01:004:0290 шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Глибоцька селищна рада, приймаючи рішення про продаж

ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, та в подальшому сторони, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, допустили порушення прав АТ «Укрзалізниця», про що позивачу стало відомо 27 серпня 2013 року з акту обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради, підписаного двома уповноваженими працівниками ВП «Чернівецька дистанція колії», що є структурним підрозділом позивача, однак до суду з позовом

АТ «Укралізниця» звернулась лише у листопаді 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 травня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишено без задоволення, а рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що рішення суду першої інстанції ухвалено із правильним застосування норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, а висновок про пропуск позивачем строку позовної давності є обґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12 червня 2020 року засобами поштового зв`язку АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 липня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 травня 2020 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали з місцевого суду.

У серпні 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга, з урахуванням поданих уточнень, мотивована тим, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту накладення спірної земельної ділянки на смугу відведення залізниці.

Однак відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, судами не було враховано, що акт обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради від 27 серпня 2013 року складався виходячи з попередніх вихідних даних, що були виявлені в процесі підготовчих робіт по інвентаризації та не містили фактичних обставин щодо наявності факту порушеного права землекористування АТ «Укрзалізниця». В зазначеному акті не відображено знаходження в смузі відведення земельної ділянки ОСОБА_1 . Така інформація стала відома тільки після завершення інвентаризації та отримання технічної документації за актом прийому-передачі від 25 листопада 2015 року.

Суди попередніх інстанції не звернули увагу на те, що оспорювані рішення селищної ради та договір купівлі-продажу земельної ділянки винесені/укладені після складення 27 серпня 2013 року вказаного акту.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі

№ 6-152цс14.

Також заявник вказує на те, що апеляційний суд розглянув справу без участі представника позивача, який подав заяву про відкладення її розгляду через продовження дії карантинних заходів та відсутністю транспортного сполучення з Чернівецькою областю.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

В поданому у серпні 2020 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат

Поляк М. В., посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, просить касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Також в серпні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшли письмові пояснення третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, які не можуть бути враховані касаційним судом, оскільки всупереч вимог частини четвертої статті 395 ЦПК України

не додані докази надсилання копій цих пояснень іншим учасникам справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 квітня 2014 року Глибоцькою селищною радою прийнято рішення

№ 321-36/14 «Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення по АДРЕСА_2 », згідно з яким зокрема вирішено продати шляхом викупу ОСОБА_1 земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0, 0603 га кадастровий номер :01:004:0290 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення 22 травня 2014 року між відповідачами укладено договір купівлі продажу спірної земельної ділянки. Право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку 22 травня 2014 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення залізниці в межах Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області на замовлення ДТГО «Львівська залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця», землевпорядною організацією ПП «Ріга» у 2015 році виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком Чернівці - Вадул - Сирет в адміністративних межах смт. Глибока Глибоцької селищної ради Глибоцького району Чернівецької області.

В результаті проведеної інвентаризації смуги відведення виявлено, що земельна ділянка від 300 км + 010 м до 300 км + 030 м, яка перебуває у власності ОСОБА_1 повністю, а саме площею 0, 0603 га, накладається на смугу відведення залізниці.

Суди вважали встановленим, що згідно «Плана границ полосы ж.д. отвода линии Адынката-Берхомет», розробленого «Дорпроект Юго-Западной ж.д.» у 1959 році ширина смуги відведення на ділянці з 300 км + 010 м до 300 км + 030 м становить 120 м від осі колії, а земельна ділянка ОСОБА_1 повністю входить у ширину смуги відведення залізниці.

Згідно акту обстеження земельних ділянок юридичних або фізичних осіб, які частково розташовані в межах смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на території Глибоцької селищної ради від 27 серпня 2013 року на ділянці від 299 км + 420 м до 300 км +140 м, права сторона за ходом кілометрів, показана смуга відведення, що відображає фактичну територію господарства залізничної станції. Фактична відстань до межі автомобільної дороги (вул. Залізнична) та ділянок складає від 12 м до 92 м при ширині смуги відведення згідно матеріалів «План полосы отвода» 1949 року

від 27 м до 120 м від осі головної колії. Автомобільна дорога

(вул. Залізнична) є дорогою обласного значення. З протилежної сторони дороги - громадська забудова: ТСОУ (ДОСААФ) магазин, автозаправка, частково стадіон. Наявні державні акти.

ОСОБА_1 та Глибоцькою селищною радою до суду першої інстанції, до ухвалення рішення у справі, подані заяви про застосування строків позовної давності.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду з позовом, АТ «Укрзалізниця» посилалось на те, що на час прийняття Глибоцькою селищною радою оскаржуваного рішення

від 29 квітня 2014 року, спірна земельна ділянка належала до земель залізничного транспорту та перебувала у користуванні залізниці.

Відповідно до статті 6 Закону України № 273/96-ВР від 04 липня 1996 року «Про залізничний транспорт» (далі - Закон № 273/96-ВР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - передачі у власність спірної земельної ділянки) землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закону України № 273/96-ВР від 10 листопада 1994 року «Про транспорт» (далі - Закон № 232/94-ВР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - передачі у власність спірної земельної ділянки). До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Для забезпечення у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній електропостачання та зв`язку, інших пристроїв та об`єктів залізничного транспорту загального користування, а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей, снігозанесень та інших небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони. Охоронні зони - ділянки землі, прилеглі до земель залізничного транспорту загального користування і необхідні для забезпечення збереження, міцності та стійкості споруд, пристроїв та інших об`єктів залізничного транспорту. Порядок встановлення охоронних зон, їх розміри і режим користування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 232/94-ВР землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

Частиною першою статті 23 Закону № 232/94-ВР, яка кореспондується з положеннями статті 68 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Подібні висновки викладено в постановах Верховного Суду України

від 24 червня 2015 року в справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 року в справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року в справі № 918/1373/16, від 19 лютого 2020 року у справі № 466/1058/15-ц (провадження № 61-23268св18).

Переглядаючи у касаційному порядку оскаржені судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, колегія суддів враховує, що касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності висновків суду першої інстанції, з якими фактично погодився апеляційний суд, про те, що земельна ділянка ОСОБА_1 повністю накладається на смугу відведення залізниці

Відповідачі в касаційному порядку рішення Глибоцького районного суду Чернівецької областівід 16 липня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 травня 2020 рокуне оскаржували.

Разом із тим, висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, колегія суддів вважає передчасним та недостатньо вмотивованим.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому, відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, на неврахування якого під час ухвалення оскаржених судових рішень у цій справі, посилається заявник, норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан її суб`єктивних прав. Тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. При цьому для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Відповідачі в суді першої інстанції, до винесення ним рішення, заявили про застосування позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2013 року згідно наказу № 503/ВОН від 16 серпня 2013 року та телеграм № 10-Т від 23 серпня

2013 року, комісією у складі: голови Глибоцької селищної ради, начальника ВП «Чернівецька дистанція колії», землевпорядника Глибоцької селищної ради, в.о. головного інженера ВП «Чернівецька дистанція колії», заступника начальника ВП «Львівська дистанції захисних лісонасаджень», начальника сектора майнових та земельних ресурсів дирекції, інженера -землевпорядника ВП «Чернівецька дистанція колії» було проведено обстеження смуги відведення залізниці в адміністративних межах Глибоцької селищної ради за напрямком Чернівці-Вадул-Сирет від

295 км + 995 м до 303 км + 830 м та за напрямком Глибока-Берегомет від

0 км + 500 м до 3 км + 195 м.

Плани земельної ділянки смуги відведення надані на розгляд комісії підрядною організаціє ПП «Ріга». В процесі обстеження комісією зазначено ряд проблемних питань, зокрема, що на ділянці від 299 км + 420 м до 300 км +140 м, права сторона за ходом кілометрів, показана смуга відведення, що відображає фактичну територію господарства залізничної станції. Фактична відстань до межі автомобільної дороги (вул. Залізнична) та ділянок складає від 12 м до 92 м при ширині смуги відведення згідно матеріалів «План полосы отвода» 1949 року від 27 м до 120 м від осі головної колії. Дана автомобільна дорога (вул. Залізнична) є дорогою обласного значення. З протилежної сторони дороги - громадська забудова: ТСОУ (ДОСААФ) магазин, автозаправка, частково стадіон. Наявні державні акти.

Встановивши, що зазначений вище акт було підписано двома уповноваженими представниками позивача, які під час обстеження меж земельної ділянки смуги відведення, в тому числі від 300 км + 010 м

до 300 км + 030 м, виявили накладення на неї земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що АТ «Укрзалізниця» дізналася про своє порушене право 27 серпня 2013 року.

Разом з тим, АТ «Укрзалізниця» стверджує, що акт від 27 серпня 2013 року складався виходячи з попередніх даних, що були виявлені в процесі підготовчих робіт по інвентаризації та не містили фактичних обставин щодо наявного факту порушення права землекористування позивача. Зазначена інформація стала відома позивачу лише після завершення інвентаризації та отримання 25 листопада 2015 року відповідної технічної документації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

В матеріалах справи наявні копія акту № 42 від 25 листопада 2015 року здачі-приймання робіт із землеустрою щодо інвентаризації земель ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту в межах та поза межами населених пунктів Чернівецької області згідно договору № Л/П 134382/НЮ від 26 грудня 2013 року (т. 1 а.с. 106зв.) та копії окремих аркушів з Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, загальною площею 30, 4126 га ДГТО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямками Чернівці-Вадул-Сирет від 298 км + 044 м до 300 км + 646 м та Глибока-Берегомет від 0 км + 885 м до 2 км + 105 м в адміністративних межах смт. Глибока Глибоцької селищної ради.

Разом із тим вказуючи на пропуск АТ «Укрзалізниця» строку позовної давності з посиланням на Акту обстеження земельних ділянок від 27 серпня 2013 року суди не звернули уваги на зміст позовних вимог, які стосуються зокрема визнання незаконним і скасування рішення Глибоцької селищної ради від 29 квітня 2014 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 травня 2014 року, та не вказали, яким чином з акту від 27 серпня 2013 року позивач міг дізнатися про порушення своїх прав, які, за твердженням АТ «Укрзалізниця», полягають у прийнятті в 2014 році оскаржуваного рішення селищною радою та укладення відповідачами договору купівлі-продажу земельної ділянки.

АТ «Укрзалізниця» стверджувало, що про порушення своїх прав, за захистом яких звернулось до суду, довідалось отримавши технічну документацію

від ПП «Ріга» за актом здачі-приймання робіт № 42 від 25 листопада

2015 року.

Зважаючи на наявність заяв відповідачів про застосування строку позовної давності, а також те, що до суду із розглядуваним позовом

АТ «Укрзалізниця» звернулось 02 листопада 2018 року (т.1 а.с. 31), суди мали ретельно перевірити та встановити коли саме позивач довідався або міг довідатись про порушення своїх прав за захистом яких звернувся до суду.

Разом із тим, матеріали справи не містять відомостей про те, що суди, перевіряючи доводи АТ «Укрзалізниця», оглядали технічну документацію складену ПП «Ріга», в частині, яка стосується земельної ділянки

ОСОБА_1 та з якої, зокрема, можливо було встановити, коли і звідки

ПП «Ріга» отримало відомості про земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:0290 (самостійно чи від АТ «Укрзалізниця», її підрозділів чи посадових осіб).

Натомість предметом огляду судів були надані позивачем лише окремі розрізнені копії із вказаної технічної документації, які не містять відповідей на вказані питання.

Відповідно до частин четвертої-п`ятої статті 79-1 ЗК України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Судами не встановлено, коли була первісно сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі земельна ділянка :01:004:0290.

Крім того, в контексті перевірки доводів щодо пропуску строку позовної давності, суди не дали оцінки листу-запиту АТ «Укрзалізниця» від 31 серпня 2018 року № Д 11-11-2/2048, адресованому Глибоцькій селищній раді згідно з яким Регіональна філія «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» запитуючи копії оскаржуваних рішення селищної ради та договору купівлі-продажу, вказує, що звертається із таким запитом повторно та неодноразово, при цьому додає до свого запиту самостійно отриману інформацію із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Судами не встановлено, коли саме до 31 серпня 2018 року

АТ «Укрзалізниця», її підрозділи чи посадові особи звертались до Глибоцької селищної ради із питань аналогічних зазначеним в листі-запиті

№ Д 11-11-2/2048 та чи надавалась селищною радою відповідь на такі звернення.

Також у відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 стверджувала, що на спірній земельній ділянці розташоване придбане нею у листопаді 2013 року нерухоме майно (магазин будівельних матеріалів), однак вказані доводи судами не перевірені, не встановлено, з якого час на спірній земельній ділянці розміщені такі будівлі та чи було про них відомо позивачу.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суди належним чином не перевірили доводів відповідачів про пропуск позивачем строку позовної давності та доводів АТ «Укрзалізниця» про те, що вказаний строк ним не пропущений і дійшли передчасного та недостатньо вмотивованого висновку про пропуск строку позовної давності із посиланням виключно на

Акт обстеження земельних ділянок від 27 серпня 2013 року.

Аналіз вищенаведених норм права щодо «інституту позовної давності» в сукупності з нормами ЦПК України щодо повноважень суду касаційної інстанції, свідчить, що касаційний суд має право здійснити перевірку застосування судами правових норм Глави 19 ЦК України на предмет правильності такого застосування встановленим обставинам.

Згідно з пунктами 1, 4 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами встановлені не повно, а порушення допущені під час розгляду справи в суді першої інстанції, апеляційним судом не усунені, постанова апеляційного суду не в повній мірі відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому, не можуть бути підставою для скасування постанови апеляційного суду доводи касаційної скарги про порушення прав позивач брати участь у розгляді його апеляційної скарги, оскільки із матеріалів справи вбачається, що будучи завчасно належним чином повідомленим про апеляційний розгляд справи 27 травня 2020 року представник

АТ «Укрзалізниця» в судове засідання не з`явився, подавши до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із дією на території України карантинних заходів.

Верховний Суд враховує, що клопотання про відкладення розгляду справи апеляційним судом з аналогічних підстав представником позивача подавалися тричі.

Відповідно до статті 372 ЦПК України підставою відкладення розгляду справи може бути неявка у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 27 травня 2020 року за відсутності учасників справи, оскільки їх явка не була визнана судом апеляційної інстанції обов`язковою, обставини справи судом першої інстанції встановлено у повному обсязі, нові докази учасниками справи не подавались, а саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи 27 травня 2020 року, керувався процесуальними нормами щодо строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а представник позивача не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду відповідно до статті 212 ЦПК України, проте не скористався таким правом.

Подібні висновки, викладено Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене, об`єктивно дослідити надані сторонами докази, дати належну оцінку доводам і запереченням сторін з урахуванням того, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Оскільки справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, передбачені частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 травня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович