Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/1864/17
Провадження № 2/945/38/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Миколаївський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді Терентьєва Г.В.

за участю секретаря Петриченко В.С.,

розглянувши 29 грудня 2020 року в місті Миколаєві у судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Банк фінанси та кредит до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

10 листопада 2009 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії» Південного регіонального управління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором в сумі 42 562,61 грн. та судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 08 лютого 2007 року між ним і відповідачем ( ОСОБА_1 ) укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит в сумі 51 000,00 грн. зі сплатою 18,5 % річних на строк до 07.08.2012 року. Однак у встановлені договором строки ОСОБА_1 покладені на неї договором обов`язки не виконувала. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач ( ОСОБА_1 ) зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 08.10.2009р. має заборгованість 42 562,61 грн., яка складається з наступного 37 390,78 грн. заборгованість за кредитом; 3363,34 грн. заборгованість по процентам за користування коштами; 1808,49 грн. пеня за користування коштами.

Рішенням даного суду від 18.03.2010 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії» Південного регіонального управління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором задоволено повністю.

11.10.2017 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася з заявою про перегляд заочного рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2010 року. Свої вимоги заявниця обґрунтувала тим, що відповідачка не була повідомлена про розгляд цивільної справи та судом при заочному розгляді не враховані докази, які мають істотне значення для вирішення справи.

Ухвалою суду від 29.01.2018 року заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 березня 2010 року у справі № 2-05-129/2010 скасовано.

Цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Банк Фінанси та кредит до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду в загальному порядку.

Представником позивача було подано заяву про уточнення позовних вимог в якій просив стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь АТ Банк Фінанси та Кредит заборгованість за кредитним договором 16-07/МБ від 08.02.2007 року в розмірі 42562,61 грн., з яких: 31 187,83 грн. Сума строкової заборгованості по основному кредиту, 6202,95 грн. - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту, 777,01 грн. - сума строкової заборгованості по відсоткам, 2586,33 грн. - сума простроченої заборгованості по відсоткам, 1808, 49 грн. - пеня.

В судове засідання представник позивача не з`явився. Подав письмову заяву про підтримання позову з клопотанням розглянути справу за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився подавши відзив на позовну заяву в якому просив залишити без задоволення даний позов.

Дослідивши в судовому засіданні надані сторонами письмові докази по справі врахувавши вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного.

Згідно приписів ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Із матеріалів справи вбачається, що 08 лютого 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 16-07/МБ про надання кредиту у розмірі 51000,00 грн. зі сплатою 18,5% річних, строком повернення кредитних ресурсів до 07.02.2012 року, які позичальник зобов`язався повертати в строк до десятого числа кожного місяця, сплачуючи щомісячний платіж у розмірі, встановленому в графіку погашення кредиту (п. 3.2 договору). Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання, яке збігається зі строком договору.

Відповідно до п. 3.4 кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення виданих кредитних коштів та сплати процентів за весь період користування кредитом (до настання строку, зазначеного п. 3.2 договору), якщо позичальник в період дії договору порушував будь-які умови договору, в тому числі не сплачував проценти за користування кредитними коштами. Тобто в договорі відтворене положення, передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України.

Позивач скористався правом вимоги дострокового повернення виданих кредитних коштів в розмірі 42562,61 грн., пред`явивши про це вимогу позичальнику та поручителю, про що свідчить лист від 02 листопада 2009 року № 3-11/3453.

Відповідно до приписів ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (див. пункт 54 цієї постанови), то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду. (Висновки про застосування норм права, які викладені у п. п. 53, 54, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі N 444/9519/12).

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року по справі № 202/4494/16-ц|14-318цс18, зазначено, що Велика Палата, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа N 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа N 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа N 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Слід звернути увагу на те, що розрахунок заборгованості по сплаті процентів містить дані про підвищення відсоткової ставки за користування кредитними ресурсами, яка встановлена п.4.1 договору, з 01 грудня 2008 року з 18,5 % до 20,5%.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 08.02.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 01-16-07/МБ, за яким поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 16-07/МБ від 08.02.2007 року, відповідно до якого боржникові наданий кредиту розмірі 51000,00 грн., зі сплатою 18,5% річних (п.1.1 договору поруки).

Відповідно до умов договору поруки внесення змін і доповнень у кредитний договір, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без узгодження з поручителем. Щодо припинення поруки, то в договорі сторони визначили, що порука припиняється із припиненням зобов`язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя. Порука припиняється з інших підстав, передбачених чинних законодавством України.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно з ч.1 ст. 559 ЦК України, в редакції яка діяла на час дії спірних правовідносин, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

В постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 по справі № 6-20цс11 зроблено правовий висновок про те, що відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Докази того, що поручитель давав згоду на зміну зобов`язання, в справі відсутні.

Таким чином, з 01 грудня 2008 року порука припинилась.

Зміни, внесені до ст. 559 ЦК України Законом України від 03.07.2018 року № 2478-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування, не поширюються на правовідносини сторін по даному спору, оскільки відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. В даному випадку правовідносини сторін припинились у зв`язку із закінченням строку кредитування 08.02.2012 року.

Керуючись ст. ст. 3,12,13,81,141,259,263-265,354 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

В позові Публічного акціонерного товариства Банк фінанси та кредит до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя Г. В. Терентьєв

Дата складання повного судового рішення 12.01.2021 року.