КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1234/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Диба О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яремчука Олександра Ігоровича, заінтересована особа ОСОБА_2 ,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року,

встановив:

у червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, я у якій просив скасувати постанову старшого державного виконавця Вишгородського РВ ДВС від 26 травня 2020 року про опис та арешт майна боржника, а саме жилого будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що опис та арешт вказаного майна відбувся з порушенням норм чинного законодавства та черговості здійснення виконавчих дій.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року у задоволенні скарги було відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою, представник скаржник подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, а скаргу задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даною скаргою скаржник посилався на те, що

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року у задоволенні скарги було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані виконавчі дії були вчинені виконавцем із дотриманням норм чинного законодавства та в межах своїх повноважень. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано, що постанова про опис та арешт його майна прийнята з порушенням норм чинного законодавства. Однак. такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 січня 2013 року Оболонським районним судом м.Києва було видано виконавчий лист №2/605/6166/12 на виконання рішення Оболонського районного суду м.Києва від 16 листопада 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в розмірі 120 000 грн., 3% річних в розмірі 6 558 грн. 90 коп., інфляційних втрат в розмірі 6 346 грн. 05 коп. та судового збору в розмірі 1 330 грн. (а.с.71).

Постановою головного державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ в м.Києві від 12 лютого 2013 року було відкрито виконавче провадження, а постановою від 31 березня 2014 року закінчено виконавче провадження та направлено виконавчий документ до ВДВС Вишгородського РУЮ у Київській області.

Постановою державного виконавця Вишгородського РВДВС ГТУЮ у Київській області від 07 липня 2017 року було прийнято виконавчий лист до провадження, а постановою від 26 травня 2020 року описано та накладено арешт на належне ОСОБА_1 майно - жилий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1

З наданих державним виконавцем до суду першої інстанції копій відповідей вбачається, що дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби відсутні, як і інформація про відкриті рахунки (а.с.51,52).

Вказані обставини свідчать про безпідставність доводів скаржника про порушення державним виконавцем положень ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Крім того, доказів на підтвердження наявності у нього грошових коштів та рухомого майна, на яке б можливо було звернути стягнення замість арештованого нерухомого майна, ОСОБА_1 до суду не надано.

Також судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про те, що чинним законодавством не передбачена обов`язковість повідомлення боржника про час здійснення опису та арешту належного йому майна, а посилання скаржника у своїй апеляційній скарзі на порушення положень ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» є неспроможними, оскільки матеріали справи містять копії викликів державного виконавця разом з доказами їх направлення боржнику.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано те, що виконавчі дії з опису та арешту майна були вчинені без вирішення питання про примусове проникнення до житла боржника, також не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки чинним законодавством такий порядок вирішення зазначеного питання не передбачений. Правомірність примусового проникнення до житла боржника не є предметом розгляду в даному провадженні, а докази про те, що при описі та арешті будинку та земельної ділянки виконавцем були вчинені протиправні дії шляхом проникнення до житла ОСОБА_1 , в матеріалах справи відсутні.

Посилання апелянта на те, що виконавцем було здійснено опис та арешт майна за відсутності понятих спростовуються матеріалами справи. Постанова від 26 травня 2020 року про опис та арешт майна ОСОБА_1 , копія якої міститься в матеріалах справи, містить підписи понятих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.54).

Доводи апеляційної скарги про те, що майно, на яке накладено арешт, є спільною сумісною власністю подружжя, також не можуть бути підставою для задоволення скарги та скасування постанови про опис та арешт майна боржника, а посилання на те, що вартість арештованого майна значно перевищує розмір заборгованості, не підтверджені належними доказами.

Також у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував на те, що оскаржувана постанова не містить даних щодо кількості кімнат, їх площі та призначення жилого будинку, одночасно вказуючи про те, що він не був повідомлений про вчинення виконавчих дій. Разом з тим, доказів про те, що боржником було надано державному виконавцю доступ до належного йому будинку для його опису і зазначенням інформації відповідно до вимог п. 2 ч. 5 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», до суду не надано.

Інших доводів щодо незаконності оскаржуваної ухвали суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Апеляційний суд звертає увагу і на те, що скаржником ОСОБА_1 не надано до матеріалів справи доказів про те, що ним вчинялись будь-які дії, спрямовані на виконання рішення суду, ухваленого у листопаді 2012 року.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 21 січня 2021 року.

Головуючий

Судді