Справа № 148/1409/19
Провадження №2/148/86/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 січня 2021 року Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Мрочко Т.О.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тульчині у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до позовних вимог позивач в переліку спільного майна подружжя зазначив як рухоме так і нерухоме майно.

Поза тим, ухвалою суду від 13.01.2021 прийнято відмову позивача від частини позовних вимог до ОСОБА_3 щодо поділу спільного рухомого майна подружжя та провадження у справі в частині поділу спільного рухомого майна подружжя, а саме: дивана, м`яких крісел (2 шт), стола, меблевої стінки, дерев`яних стільців ( 3 шт), килима (2 х 2,5 м), доріжки (6 х 1,5 м), люстри, шафи для одягу, комода, тумби під телевізор, телевізора "Samsung", дивана, доріжки (2,5 х 1,5 м), килима (2 х 3 м), музичного центра, меблевого м`якого куточка, килима (2 х 1,5 м), доріжки (3 х 3 м), двухярусного ліжка, дитячої меблевої стінки, укомплектованого комп`ютера, холодильної камери, мікрохвильової печі, газової плити, холодильника "NORD", електродуховки, корови, теля, токарного станка, бензопили, зварювального апарата, електром`ясорубки, перфаратора, бензокоси, лобзіка, доски дубової 2 м?, закрито.

З врахуванням заяви про внесення змін до прохальної частини позовної заяви, позивач мотивує свої вимоги відносно нерухомого майна тим, що 24.04.1999 між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Тульчинського районного суду від 20.12.2018 було розірвано.

У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 04.11.2004 ними було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого на момент подання позовної заяви становить 200500 грн.

Основну частину коштів на придбання даного майна він заробив своєю працею на різного роду роботах. Відповідач за весь період сімейного життя взагалі ніде не працювала. Так як будинок був придбаний в період шлюбу, то він належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності.

Після розірвання шлюбу вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу даного житлового будинку, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати спільною сумісною власністю його та відповідача житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та здійснити його поділ, визнавши за ним право власності на 1/2 його частку.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просять його задовольнити. Також позивач пояснив, що будинок куплявся за спільні кошти подружжя, а не як вказує відповідач за її особисті. Він працював та отримував доходи, які використовувались в інтересах сім`ї.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, згідно наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, про причини своєї неявки суд не повідомили. Згідно наявного в матеріалах справи відзиву позивач просила відмовити в задоволенні позову у зв`язку з необгрунтованістю та недоведеністю та вказала, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 був куплений нею за її особисті кошти, які вона отримала в результаті продажу належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_2 , яку її подарував її батько перед їх одруженням.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність нез`явившихся відповідача та її представника.

Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 24.04.1999 між сторонами було зареєстровано шлюб, який заочним рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 20.12.2018 було розірвано, про що свідчить копія даного рішення справа №148/1739/18 (а.с.10-11).

В період шлюбу, а саме 04.11.2004 сторонами був куплений житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був зареєстраваний на відповідача, про що свідчить копія договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.11.2004 серія ВВМ №256344, посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Козловським С.В. (а.с.22), копія витягу з Державного реєстру правочинів від 04.11.2004 №265500 (а.с.25), копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.01.2008 №17281841 (а.с.24), копія технічного паспорту на житловий будинок індивідуального фонду по АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_3 від 02.01.2008(а.с.17-21).

Згідно копії домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку АДРЕСА_1 (а.с.12-16) сторони з 18.12.2009 зареєстровані в даному будинку.

Надану позивачем копію трудової книжки від 20.07.1999 серія НОМЕР_1 (а.с.129-136) суд до уваги як доказ не бере в силу ч.9 ст.83 ЦПК України, так як відсутнє підтвердження надсилання даного доказу відповідачу.

Оскільки сторони не досягли домовленості про добровільний поділ даного житлового будинку, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Враховуючи, що спірний житловий будинок придбано 04.11.2004, тому до даних правовідносин необхідно застосовувати норми Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

У відповідності до п.22, 23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України майно що є в спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Главою 8 Сімейного кодексу України (надані СК України) регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та від 11.11.2019 у справі № 339/116/16-ц.

Згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Враховуючи, що відповідач заперечує належніть спірного житлового будинку до об`єктів спільної сумісної власності, а стверджує, що даний житловий будинок є її особистою приватною власністю, так як куплений нею за особисті кошти, тому саме на неї покладено обов`язок довести даний факт.

В свою чергу, ні відповідач, ні її представник не надали суду належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про придбання житлового будинку виключно за особисті кошти відповідача. Також даний факт не підтверджує і договір купівлі-продажу житлового будинку від 04.01.2004, копія якого наявна в матеріалах справи, де відсутні будь-які відомості щодо того, що ОСОБА_3 придбала даний житловий будинок за особисті кошти. Відповідно до умов даного договору продаж вчинено за 2000 грн, інвентаризаційна оцінка - 28674 грн.

Надану відповідачем копію розрахунку заборгованості по аліментах гр. ОСОБА_1 від 07.03.2020 №38 (а.с.81) суд до уваги не бере, оскільки вона не стосується предмету спору.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 1999 року по 4 квартал 2018 включно від 06.07.2020 №881 (116-117) вбачається, що доходи від підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 за 2004 рік становлять 63875 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя відповідачем не спростовано.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відтак, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності і підлягає поділу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи питання про розмір часток сторін в майні, суд виходить з того, що інше не визначено домовленістю між сторонами, а тому вважає їх рівними.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на встановлене, виходячи з рівності часток та обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сума судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, 2005 грн (355000 х 3550 /200500 = 2005 грн).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60, 61, 69, 70 СК України, ст.ст. 15, 368, 372 ЦК України, ст. ст.4, 13, 19, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 до ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , судові витрати з оплати судового збору в сумі 2005 грн (дві тисячі п`ять гривень).

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 21.01.2021.

Суддя: