Справа № 175/3374/21
провадження № 2/175/1019/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2021 року Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Васюченка О.Г.,

при секретарі Кульпіна Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві та з представником посилаються на те, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2018 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений 10.10.2010 року та зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №611. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з відповідачкою народилась спільна донька - ОСОБА_3 . За час перебування позивача і відповідача у шлюбі ними було набуто у власність нерухоме майно, а саме: земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га по АДРЕСА_1 , набута на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видану 14.10.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 7329369); земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0245, площею 0,12 га по АДРЕСА_1 , набута на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видану 27.12.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981); житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: будинок літ.А загальною площею 147,2м2 (житлова - 60,3 м2), тераса літ.а, сарай літ.Б, вбиральня літ.В, яма зливна 3Я, колонка літ.К, замощення І, споруди №1-4 по АДРЕСА_1 , набутий на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видану 27.12.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981); автомобіль HYUNDAI IX35 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 (дата державної реєстрації 29.03.2013 року). Житловий будинок, земельні ділянки та автомобіль знаходяться лише і тільки у володіння і користуванні відповідача. В зв`язку з тим, що досягти певної згоди щодо поділу вказаного майна не вдалось, він звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя. Просить визнати право спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на: земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га по АДРЕСА_1 , набута на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видану 14.10.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 7329369); земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0245, площею 0,12 га по АДРЕСА_1 , набута на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видану 27.12.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981); житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: будинок літ.А загальною площею 147,2м2 (житлова - 60,3 м2), тераса літ.а, сарай літ.Б, вбиральня літ.В, яма зливна 3Я, колонка літ.К, замощення І, споруди №1-4 по АДРЕСА_1 , набутий на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видану 27.12.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981); автомобіль HYUNDAI IX35 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину: земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га по АДРЕСА_1 , набута на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видану 14.10.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 7329369); земельну ділянку кадастровий номер :02:001:0245, площею 0,12 га по АДРЕСА_1 , набута на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видану 27.12.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981); житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: будинок літ.А загальною площею 147,2м2 (житлова - 60,3 м2), тераса літ.а, сарай літ.Б, вбиральня літ.В, яма зливна 3Я, колонка літ.К, замощення І, споруди №1-4 по АДРЕСА_1 , набутий на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видану 27.12.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981). Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 167 180, 00 грн., в якості компенсації Ѕ частини вартості автомобіля HYUNDAI IX35 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві на позов і письмовому зверненні до суду не погодилася з позовом та викладеними в ньому обставинами повністю і заперечувала проти задоволення цього позову.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню за наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №611 був зареєстрований шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з відповідачкою народилась спільна донька - ОСОБА_3 .

Позивач у позові зазначає, що у шлюбі ними було набуто у власність нерухоме майно, а саме:

- земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 14.10.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 7329369);

- земельна ділянка, кадастровий номер :02:001:0245, площею 0,12 га по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видане 27.12.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981);

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а саме: будинок літ.А загальною площею 147,2м2 (житлова - 60,3 м2), тераса літ.а, сарай літ.Б, вбиральня літ.В, яма зливна 3Я, колонка літ.К, замощення І, споруди №1-4 по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_2 , видане 27.12.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 8279981);

- автомобіль HYUNDAI IX35 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 (дата державної реєстрації 29.03.2013 року).

В подальшому сімейне життя у позивача з відповідачем не склалося і рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2018 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що укладений 10.10.2010 року та зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №611.

Зараз, як стверджує позивач, відповідач продовжує користуватися будинком, земельними ділянками та автомобілем. Добровільно поділити вказане майно відмовляється. Спір у досудовому порядку не врегульовано.

Позивач посилається на норми закону: ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, позивач вважає протиправним те, що він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позову підтверджуються наданими письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цими позовними вимогами.

Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що дійсно 10 жовтня 2010 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з відповідачкою народилась спільна донька - ОСОБА_3 .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 31792524 від 27.12.2014 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 147,2 кв.м., житловою 60,3 кв.м.

16 жовтня 2010 року земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0245 загальною площею 0,1200 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.11.2010 № 2416.

27 грудня 2014 року ОСОБА_2 було оформлено право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: буд. АДРЕСА_1 , Будинок літ.А, тераса літ. а, ганок, сарай літ.Б, вбиральня літ.В, яма зливна ЗЯ, колонка літ. К, замощення І, споруди №1-4, загальною площею 147,2 кв.м., житловою 60,3 кв.м. та земельну ділянку кадастровий номер::02:001:0245, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,12 га.

Також згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 28085940 від 14.10.2014 року ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення особистого господарства, кадастровий номер: :02:001:0094, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0413 га.

Згідно договору купівлі-продажу СН-21/03 від 21.03.2013 року ОСОБА_2 було придбано автомобіль HYUNDAI IX35 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

В подальшому сімейне життя у позивача з відповідачкою не склалося і рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2018 року справа №200/12497/18, шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний.

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги позивача обґрунтовані тим, що дане спірне майно було придбане відповідачем під час перебування в шлюбі з позивачем, яке на думку позивача, у відповідності до положень ч. 1, 2 ст. 60, ч. 1, 2 ст. 61 СК України є спільним сумісним майном подружжя і в якому позивач має право на 1/2 частину даного спірного приміщення.

Відповідач заперечує проти вказаного, наводячи свої аргументи, обставини та правові підстави заперечення проти позову.

Спір між сторонами виник з приводу поділу спільного майна подружжя - земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га по АДРЕСА_1 , земельної ділянки, кадастровий номер :02:001:0245, площею 0,12 га по АДРЕСА_1 , житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , автомобілю HYUNDAI IX35 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Між тим, єдиним доказом того, що дане майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, позивач зазначає те, що відповідач придбала дане майно під час перебування у шлюбі з позивачем, а тому, на його думку, це є достатньою підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу між позивачем та відповідачем.

Проте, позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які підтверджували факт придбання вказаного майна саме за спільні кошти подружжя. Також позивачем не доведено те, що він дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, вкладав кошти в будівництво та свій заробіток вносив до сімейного бюджету.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, яга містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

З огляду на приписи ст. 81, ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78 та ч. 1 ст. 80 ЦПК України позивач не надав належних та допустимих доказів, яких було б достатньо для підтвердження того, що спірне майно було придбане за спільні кошти подружжя та придбалося і використовувалося в інтересах сім`ї. Відповідно до положень ч. З ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до висновку ВС у справі № 6-399цс17 від 05.04.2017 року: "Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття)."

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Так, відповідно до частини першої статті 57 СК України майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, а також, зокрема, отримане за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; або за кошти, які належали йому особисто, є особистою приватною власністю одного з подружжя.

В той же час, представником відповідача у судовому засіданні було зазначено, що з самого початку шлюбу і до розірвання шлюбу, між сторонами фактично не існували шлюбні відносини, оскільки ОСОБА_1 проживав постійно у місті Києві, а ОСОБА_2 в Дніпропетровській області. Позивач перші два роки приїздив на вихідні, а потім все рідше і рідше лише щоб навідатись до дитини. Крім того, при розірванні шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 досягли такої взаємної згоди, останній не претендував на майно ОСОБА_2 .

Також, з оглянутої в судовому засіданні трудової книжки ОСОБА_2 було встановлено, що остання з 12 грудня 2006 року по 06 червня 2019 року постійно працювала, а отже мала постійний стабільний дохід.

При цьому ОСОБА_2 ще мала додатковий дохід зі здачі в оренду свого житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим позивачем чи його представникоми не надано суду жодного доказу на підтвердження його працевлаштування та будь-яких доходів.

01 серпня 2008 року між АК інноваційний банк «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено споживчий кредитний договір №0 за умовами якого остання отримала грошові кошти у розмірі 130 000 доларів США на строк до 31 липня 2018 року.

Вказаний кредит відповідачка оформила для змоги придбання земельних ділянок та побудови власного житла.

Однак, для погашення виниклої заборгованості відповідачем 16.03.2012 року було взято під розписку у свого знайомого ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США.

Згідно довідки №162/68-18-33 від 15.05.2018 року наданої АТ «УкрСиббанк» вбачається, що клієнт ОСОБА_2 станом на 15.05.2018 року не маж отриманих та непогашених кредитів.

Отже, відповідачем ОСОБА_2 було самостійно погашено частину заборгованості за придбане нерухоме майно.

Після цього для того, щоб розрахуватись з виниклою заборгованістю за вказаною розпискою, 23 листопада 2018 року ОСОБА_2 було продано власну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка нею була придбана ще 27.04.2005 року, тобто до укладення шлюбу з позивачем.

23 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

14 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 .

Отже, для погашення заборгованості за виниклими борговими зобов`язаннями відповідачем було продано свої квартири, які належали ОСОБА_2 на праві приватної власності ще до шлюбу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 є не обґрунтованими та недоведеними належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів на підтвердження ведення з ОСОБА_2 спільного господарства, участі у придбанні наразі спірного майна, участі у сплаті боргів на придбання майна тощо.

Аналізуючи зазначене можна дійти до висновку, що вказані земельні ділянки відповідач придбала за власний кошт, кредитні кошти від заставленого майна, що належало їй до шлюбу з ОСОБА_1 , а під час шлюбу з позивачем відбулась лише формальна реєстрація земельних ділянок та об`єкта нерухомого майна.

Слід зазначити, щодо земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га по АДРЕСА_1 , сформована до реєстрації шлюбу з відповідачем.

Так, земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0094, площею 0,0413 га по АДРЕСА_1 сформована для ведення особистого селянського господарства, індексний номер 28085940, що підтверджується Свідоцтвом про право власності САК 398697 від 14.10.2014, підставою виникнення права власності є рішення «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність».

Підставою виникнення права власності на землю є юридичний факт, з яким закон пов`язує виникнення такого права. До юридичних фактів, на підставі яких виникає, наприклад, право приватної власності на землю, належать: рішення органу влади про передачу земельної ділянки громадянинові у приватну власність; цивільно-правова угода; успадкування земельної ділянки та інше.

Реалізація права власності на землю пов`язана із здійсненням його суб`єктами наданих їм прав та виконання покладених на них обов`язків. З цією метою в земельному та цивільному законодавстві передбачені норми, які визначають обсяг прав та обов`язків власників земельних ділянок.

Права власника земельної ділянки - це сукупність наданих йому законом суб`єктивних правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, які складають зміст права власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. ст. 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції станом на 1995 рік) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України (в чинній редакції), власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Також, положення сімейного законодавства, що встановлюють режим спільної власності на майно, набуте під час шлюбу (ст. 61 Сімейного кодексу України), передбачають поширення режиму спільної сумісної власності подружжя і на земельні ділянки, приватизовані одним з подружжя (відповідно до змін, які внесені у СК України Законом від 11.01.2011). Разом із цим, вирішення розглядуваного питання до внесення змін до ст. 61 СК України було не настільки однозначним. Зі спеціальних положень земельного законодавства (ст. ст. 116, 121 та ін. ЗКУ) однозначно випливав (як і сьогодні вбачається) особистий характер права на приватизацію, і сімейне законодавство не містило положень, які дозволити б вважати, що законодавець мав на меті відступити від цього підходу. Як судова259, так і нотаріальна практика здебільшого виходило із того, що набуте в порядку приватизації майно вважалося роздільною власністю кожного із подружжя.

Виходячи з принципу дії норм в часі можна стверджувати, що приватизовані в шлюбі до 08.02.2011 земельні ділянки можуть розглядатись і як такі, що набуті в приватну власність того з подружжя, який скористався правом на приватизацію.

Щодо земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0245 загальною площею 0,1200 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , необхідно зазначити наступне.

Спірна земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0245 загальною площею 0,1200 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , набута на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.11.2010 № 2416 (реєстраційний номер державного акту на право власності на земельну ділянку 31) виділена та сформована була заздалегідь до шлюбу з Відповідачем, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку ПЛ №884659, зареєстрований 07.12.2010 у Кіровській селищній раді за номером 31.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п.18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7від 16 квітня 2004 року, відповідно до положень статей 81,116 ЗК (2768-14) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК (435-15).

Оскільки в даному випадку ОСОБА_2 набула право власності на будинок в цілому, розташований на спірній земельній ділянці, то у такій же частці - в цілому до неї переходить право власності на цю земельну ділянку.

Отже, спірне майно: вищевказані земельні ділянки та домоволодіння по АДРЕСА_5 та АДРЕСА_1 , а також автомобіль HYUNDAI IX 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 - є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Позивачем в порушення зазначених вимог ЦПК України, не доведені обставини, на які він посилається в своєму позові, як на підставу своїх позовних вимог, так і спосіб захисту його нібито порушених прав, який він обрав, а тому це є підставою для відхилення аргументів позивача, викладених в його позові та відмови в задоволенні його позову в повному обсязі, як і відмові у задоволенні його вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги не є обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідача в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки воно спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджено. Вимоги позову не уточнювалися.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовити.

Таким чином вимоги позовної заяви про визнання права власності на майно, фактично поділ майна подружжя в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 52, 321, 328, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 19 листопада 2021 року.

Суддя - О.Г. Васюченко