Справа № 573/1748/21
Номер провадження 2/573/477/21
19 листопада 2021 року Білопільський районний суд Сумської області у складі:
головуючої судді Терещенко О.І.,
з участю секретаря судового засідання Кислої Ю.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання втратившими право користування житловим приміщенням,
22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 . У ньому зареєстровані відповідачі, які фактично не проживають з вересня 2009 року. В добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку вони не хочуть, оскільки мешкають за кордоном. Їх реєстрація в квартирі порушує права позивачки, як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Тому вона звернулася з даним позовом до суду та просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Ухвалою від 28 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 19 листопада 2021 року.
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не прибула, направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, хоча належним чином були сповіщені про день, час і місце розгляду справи.
За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін за наявними в справі доказами та в заочному провадженні за згодою позивачки.
Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 вересня 2021 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31 жовтня 2007 року №194, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 січня 2008 року №17403359, реєстраційним посвідченням №4871 від 17 січня 2008 року, витягом із рішення №191 від 23 липня 2021 року «Про присвоєння окремих адрес», технічним паспортом будинку садибного типу від 25 серпня 2021 року (а. с. 10-14, 18, 25-29).
У належному позивачці на праві власності будинку зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідачі по справі, які фактично у вказаному будинку не проживають більше року, що підтверджується довідкою депутата від 16 вересня 2021 року (а. с. 17).
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Аналогічне положення містить і ст. 150 ЖК України.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Обраний позивачкою спосіб захисту свого права шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням ст. 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є власниками або наймачами будинку, який належить на праві власності позивачці, не проживають у ньому понад року.
На підставі викладеного суд вважає, що відповідачі без поважних причин не проживають у спірному житловому будинку понад рік, а тому їх необхідно визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про визнання втратившими право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ЦПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя