справа №619/297/21
провадження №2/619/440/21
РІШЕННЯ

іменем України

12 листопада 2021 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіБолибока Є.А.
за участю секретаря судового засідання Ломанової І.А.

Справа № 619/297/21

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позовпро визнання права власності.

Стислий виклад позиції сторін.

15 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями. В обґрунтування позову зазначив, що він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 1997 року, який рішенням суду від 09 вересня 2014 року було розірвано, з якого встановлено що з 2009 року шлюбні відносини між ними були припинені. Під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі ними на підставі Договору купівлі-продажу від 18.12.2007 був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями і господарчими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу був оформлений на ім`я ОСОБА_2 . Вищевказаний договір 02.02.2008 був зареєстрований у КП «Дергачівське міжрайонне БТІ». У будинку зареєстровані вони з відповідачем ОСОБА_2 та їх доросла донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказав, що на час купівлі будинку він постійно працював, колишня дружина не працювала, займалася веденням домашнього господарства і вихованням маленької на той час дитини. Ще до придбання житлового будинку вони продали будинок в АДРЕСА_2 , а решту грошей позичили. До цього часу вони з відповідачем не займалися вирішенням питання про поділ подружнього майна, у тому числі і житлового будинку, усі їх речі, придбані під час шлюбу, а також деякі його особисті речі (одяг, будівельні інструменти, книги) знаходяться у будинку. Також зазначив про наявність Звіту про незалежну оцінку майна - спірного житлового будинку на 03.12.2020 року на предмет визначення його ринкової (оціночної) вартості. Відповідач ніколи і ніяким чином не порушувала його права власності на подружнє майно і не перешкоджала скористуватися ним. Після розірвання шлюбу вони з колишньою дружиною зберегли нормальні людські стосунки, не сперечаються і не роблять один одному ніяких неприємностей, однак відповідач не погоджується мирно поділити будинок і покладається на судове вирішення цього питання.

31 травня 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Боженко Г.В. подала до суду відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування зазначила, що в даній справі є підстави для того, щоб суд відступив від засади рівності часток подружжя та зменшив частку позивача у спільному майні подружжя, що стосується житлового будинку, оскільки існують обставини, що мають істотне значення, а саме: позивач на даний час приховує існування у нього іншого спільного майна подружжя; позивач протягом певного періоду існування шлюбу не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї; позивач протягом багатьох років не приймав участі в утриманні майна, на яке просить визнати за ним право власності. Шлюб між позивачем та відповідачем був зареєстрований 12.09.1997, який було розірвано рішенням Дергачівського районного суду від 09.09.2014. На час розірвання шлюбу у власності подружжя перебував крім житлового будинку, автомобіль Subaru Outback. В житловому будинку залишилась проживати відповідач з донькою. Автомобіль залишався повністю у користуванні позивача. Також під час здійснення позивачем підприємницької діяльності, ним за сімейні кошти, було придбано майно для здійснення торгівлі на торгівельному майданчику ринку «Лоск». Позивач повідомляв відповідача про придбання чотирьох контейнерів для організації торгівлі в основному запасними частинами та іншими товарами до автомобілів. Представником відповідача було направлено адвокатський запит до ПВКФ «ЛОСК» про наявні договори оренди з позивачем, яке рухоме чи нерухоме майно ФОП ОСОБА_1 , знаходиться на території ПВКФ «ЛОСК» (розміщене на підставі договору оренди) та яка ринкова вартість такого майна. На цей запит була отримана відповідь про те, що на даний час ніяких відносин з ФОП ОСОБА_1 не має. Останній Договір «Про організацію торгівлі на території торгівельного центру «Лоск» № 28 від 21.08.2017 було розірвано за взаємною згодою 27.12.2018. За даними інтернет-ресурсів (ОLХ, Харківський кур`єр Дайджест), на яких розміщуються об`яви про продаж контейнерів на авторинку «Лоск», орієнтовна вартість одного контейнера становить близько від 50000,00 грн до 75000,00 грн, або 2500,00 - 3000,00 доларів США. Оскільки позивачем за час шлюбу було придбано чотири таких контейнери, то навіть без врахування придбаного для торгівлі товару, мова йде про доволі значну суму, яка може складати від 10000,00 до 12000,00 доларів США. З наданих ПВКФ «ЛОСК» відомостей вбачається, що Позивач або продав таке майно іншим особам, або тримає його в іншому місті. З 2009 року, як зазначає сам позивач, він з сім`ю не проживає. Тобто вже з 2009 року належний житловий стан будинку повністю забезпечувався відповідачем. Всі витрати на утримання будинку з 2009 року здійснювались відповідачем, комунальні платежі за вказаний будинок сплачувались з 2009 року і по теперішній час в повному обсязі виключно відповідачем. Всі поточні ремонти та поліпшення будинку протягом 2009 - 2021 років здійснювались повністю за рахунок відповідача. Відповідачем на прибудинковій території спірного будинку було зроблено водоносну скважину, в будинок було проведено воду, була встановлена душова кабінка, встановлений водонагрівач, проведено роботи по зовнішньому утепленню будинку, проводились роботи по благоустрою земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, що призвело до збільшення вартості будинку. Всі ці роботи проводились виключно за кошти відповідача. Позивач за 11 років навіть ніколи не цікавився, чи відбувається якийсь знос будинку, чи потрібно проводити якісь роботи по поліпшенню стану цього будинку, взагалі, в яких умовах проживає його донька, і чи варто ці умови якимсь чином поліпшити. Позивач зазначав про спробу мирного врегулювання спору. Відповідач вважає за необхідне зазначити, що від позивача надходила усна пропозиція продати належний їм будинок, про який зазначається в даній справі, а кошти поділити в рівних частках. Однак, у відповідача та її доньки це єдине житло. Іншого нерухомого майна у власності позивача та їх доньки не має. Тому відповідач категорично не згодна на продаж свого єдиного житла та житла доньки. Будинок не великий, одноповерховий, який знаходиться в сільській місцевості, та має не велику вартість. Оцінка вказаного будинку, що надана позивачем, є завищеною. Реальна ринкова вартість такого будинку близько 500 000,00 грн за весь будинок. Тобто половини коштів від продажу такого будинку буде недостатньо для придбання іншого житла, достатнього для проживання відповідача та їх вже дорослої доньки.

11 серпня 2021 року позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, у якому зазначив, що з відзиву вбачається, що відповідач не знає чи керує зараз позивач автомобілем Субару, чи є він в наявності, чи був проданий і коли саме, куди пішли гроші, копії документів на цей автомобіль у відповідача відсутні. Аналогічна ситуація і з майном для здійснення підприємницької діяльності. Складається враження, що відповідач бажає перекласти свій обов`язок довести існування іншого подружнього майна. Зазначив, що ніякого майна він не приховує. Свої вимоги сформулював чітко, на їх задоволенні наполягає. Позивач має право підіймати питання про поділ того майна або його частини, яке вважаю потрібним, і це ніяким чином не свідчить про «приховування майна». У відзиві зазначено, що будинок не є великим, одноповерховим та знаходиться в сільській місцевості, тому має невелику вартість, а оцінка будинку, надана позивачем, є завищеною, оскільки реальна його варті складає близько 500 000 гривень (вдвічі менше). Зазначив, що відповідач, яка не погоджується з такою оцінкою будинку за будь-яких підстав не позбавлена права заявити клопотання і призначення експертизи на предмет його ринкової оцінки або надати суду інший висновок експерта.

18 серпня 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Боженко Г.В. подала до суду заперечення, в яких вказала що з 2009 року позивач покинув сім`ю та не проживає з відповідачем та їхньою донькою ОСОБА_3 , про що він сам зазначає у позові. В цей час у подружжя у власності був будинок, автомобіль ВАЗ 2105 та сімейні кошти були вкладені в бізнес, яким займався позивач. З 2009 року автомобіль ВАЗ 2105 був повністю у користуванні позивача. Представником відповідача з метою встановлення належності позивачу транспортних засобів було направлено адвокатський запит до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області. З відповіді на вказаний адвокатський запит встановлено, що автомобіль ВАЗ 2105 був відчужений позивачем 28.07.2009. А 19.04.2012 ним було придбано новий автомобіль Subaru Outback 2457 (2011 року випуску). Автомобіль Subaru Outback був придбаний позивачем на кошти від підприємницької діяльності, які є спільним майном подружжя. З вказаної інформації у листі РСЦ МВС в Харківській області також вбачається що позивачем 05.06.2014 автомобіль Subaru Outback 2457 був відчужений. Відповідач не надавала згоди на продаж жодного з автомобілів. Тобто в даному випадку позивач приховав від відповідача існування в нього іншого спільного майна подружжя, яким є автомобіль Subaru Outback. З 2009 року спірний будинок утримувався повністю за рахунок відповідача. Через реєстрацію позивача, відповідач не змогла оформити житлову субсидію. Відповідач просила знятись з реєстрації місця проживання за цією адресою, але він в цьому відмовив. Сплачувати свою частку у комунальних витратах на природний газ та електроенергію позивач відмовляється. Витрати на житло також відносяться до матеріальних витрат на забезпечення сім`ї.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

15 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями.

15 січня 2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі № 619/297/21 провадження № 2/619/440/21 визначено суддю Калмикову Л.К.

19 січня 2021 року ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху.

29 січня 2021 року позивачем усунені недоліки позовної заяви.

22 лютого 2021 року ухвалою суду було відкрите провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями, призначено підготовче судове засідання на 10 год 00 хв 19 березня 2021 року.

19 березня 2021 року підготовче судове засідання було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача.

13 квітня 2021 року підготовче судове засідання було відкладено за клопотання представника відповідача - адвоката Боженко Г.В.

31 травня 2021 року підготовче судове засідання було відкладено у зв`язку з неявкою сторін.

31 травня 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Боженко Г.В. подала до суду відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову.

23 червня 2021 року підготовче судове засідання було відкладено у зв`язку з неявкою сторін.

11 серпня 2021 року позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив.

18 серпня 2021 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Боженко Г.В. подала до суду заперечення.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату 04 жовтня 2021 року № 01-07/254/2021 у зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_4 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 619/297/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями.

04 жовтня 2021 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі № 619/297/21 провадження № 2/619/440/21 визначено суддю Болибока Є.А.

05 жовтня 2021 року було постановлено ухвалу про прийняття до розгляду справу та призначено підготовче судове засідання на 09 год 00 хв 28 жовтня 2021 року. Направлено відповідачам копії позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачам подати до суду відзив на позов в строк до 26 жовтня 2021 року.

28 жовтня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 год 00 хв 12 листопада 2021 року.

У судовому засідання представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сугачева Н.Л. позов притримала у повному обсязі, просила його задовольнити з підстав, які зазначені у ньому.

У судовому засідання відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Боженко Г.В. просили застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. У разі не застосування позовної давності просили на підставі ч. 2 ст. 70 СК України зменшити частку позивача до ј частини, оскільки позивач приховує інше майно, яке є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 Куйбишевським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька 12 вересня 1997 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що зроблено відповідний актовий запис № 381, прізвище дружини після реєстрації шлюбу: ОСОБА_2 .

Відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку, посвідченого 18 грудня 2007 року приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Арнаутовою Т.А., ОСОБА_2 прийняла у власність житловий будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09 вересня 2014 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 12 вересня 1997 року Куйбишевським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька, за актовим записом № 381 - розірвано.

Відповідно до довідки від 09.11.2020, виданої Солоницівським селищним головою, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку майна від 03 грудня 2020 року, ринкова (оціночна) вартість житлового будинка за адресою: АДРЕСА_1 ; складає 1 001 500,00 грн.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав.

Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Указані правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 01 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15), від 16 грудня 2015 року (справа №6-2641цс15), від 07 вересня 2016 року (справа №6-801цс16).

Судом встановлено, що сторони з 12 вересня 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення суду від 09 вересня 2014 року розірвано.

18 грудня 2007 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу житлового будинку придбала у власність житловий будинку з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

З обставин справи вбачається, що спірне майно, придбане під час перебування в зареєстрованому шлюбі, тобто набуте ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до статей 368, 372 ЦК України має право на частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності за одним із подружжя порушує законні права та інтереси іншого, як співвласника такого майна.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11 (далі - Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Щодо застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року (справа № 154/173/16 провадження № 61-16154св19) вказав, що згідно положень частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині другій статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, слід мати на увазі те, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 374/330/15-ц (касаційне провадження № 61-28121св18).

Відповідач заявила про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідачем не доведено та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що інформацію про порушення свого майнового права позивач дізнався або повинен був дізнатися понад три роки до звернення до суду.

Суд не бере до уваги посилання відповідача для застосування позовної давності, що позивач після розірвання шлюбу не цікавився спірним будинком, оскільки вказане посилання не може свідчити про обізнаність порушення прав ОСОБА_1 , а відтак і не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Отже, суд дійшов висновку, що трирічний строк позовної давності, в межах якого ОСОБА_1 мав право звернутися до суду з вимогами про поділ спільного майна, не сплинув.

Щодо відступлення від засади рівності часток подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

У заявах по суті відповідач вказує, що обставини справи свідчать про приховування позивачем спільного майна подружжя, про витрачення такого майна виключно на свої потреби та на шкоду інтересам сім`ї, про те, що позивач протягом тривалого часу не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини. Вказані обставини мають істотне значення, за яких в сукупності суд може відступити від рівності часток подружжя, та зменшити частку позивача в спільному житловому будинку до ј частини.

Проте, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів для застосування судом ч. 2 ст. 70 СК України.

За таких обставин, суд виходить з того, що спірне майно, а саме житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності сторін, відтак може бути поділено між сторонами в судовому порядку на засадах рівності часток кожного із сторін.

Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже, суд дійшов висновку про задоволення позову та визнання за кожним права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 725/1776/18.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 22 листопада 2021 року.

Суддя Є. А. Болибок