Житомирський апеляційний суд
Справа №283/605/20 Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О.
Категорія 68 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

за участю секретаря Франчука В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 283/605/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 25 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Тимошенка А.О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що з 22 вересня 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 21 листопада 2017 року шлюб між ними розірвано.

ОСОБА_1 вказує, що за час перебування у шлюбі вони з відповідачем набули у власність квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Право власності на ці квартири зареєстроване на ім`я відповідача, однак ці житлові приміщення мають статус спільної сумісної власності подружжя.

Так, 15 листопада 2006 року рішенням виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області ОСОБА_2 надано дозвіл на розширення належної йому частини житлового будинку АДРЕСА_3 , за рахунок двоповерхової житлової прибудови з облаштуванням другого входу.

У подальшому здійснена прибудова була прийнята в експлуатацію та 13 травня 2010 року на ім`я відповідача видано свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_2 .

Оскільки вони з відповідачем не дійшли згоди щодо поділу вказаного нерухомого майна, вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

При вирішенні цього спору просить врахувати ту обставину, що неповнолітня донька проживає разом з нею у квартирі АДРЕСА_2 та іншого житла не мають.

Таким чином, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила визнати вказані квартири спільним сумісним майном подружжя та здійснити поділ цього майна та визнати на нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 , а за відповідачем визнати право власності на квартиру АДРЕСА_4 . У разі неможливості такого поділу вказаного майна, ОСОБА_1 просила визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 та по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 , за кожним.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 25 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким визнати вказані квартири спільним сумісним майном подружжя та визнати за нею і відповідачем право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , за кожним.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що належна відповідачеві частина житлового будинку АДРЕСА_3 , внаслідок перепланування, перебудови та добудови була перетворена на дві квартири, у зв`язку з чим на ім`я відповідача були видані нові правовстановлюючі документи. Вказані будівельні роботи були здійснені під час її перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, за їхні спільні кошти, що, у свою чергу, свідчить про поширення на ці квартири режиму спільної сумісної власності подружжя.

Право власності на спірні квартири було зареєстроване за ОСОБА_2 , відтак висновок суду про те, що житловий будинок АДРЕСА_3 , не поділений на окремі ізольовані частини, а перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , є помилковим.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що квартира АДРЕСА_4 , становить 70/100 частин вказаного житлового будинку, які були подаровані йому за договором дарування від 7 жовтня 2006 року. Отже, це майно є його особистою власністю та не підлягає поділу між ним та його колишньою дружиною.

Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що внаслідок здійсненої перебудови та добудови належна відповідачеві частина житлового будинку була перетворена у нові об`єкти нерухомості: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 . На ці квартири видано нові свідоцтва про право власності.

Також звернув увагу на ту обставину, що долучена до матеріалів справи довідка Малинського районного комунального підприємства з технічної інвентаризації від 7 грудня 2020 року містить інформацію про прийняття в експлуатацію здійсненої відповідачем реконструкції та добудови до житлового будинку.

Відповідач та його представник не визнали доводи, викладені в апеляційній скарзі, оскільки квартира АДРЕСА_1 становить 70/100 частин житлового будинку, що були предметом договору дарування. Отже, це майно не є спільною сумісною власністю подружжя. У свою чергу, квартира АДРЕСА_3 у цьому житловому будинку дійсно була добудована в період шлюбу.

Відповідач також пояснив, що видача нових правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3 була зумовлена необхідністю належного оформлення права власності на здійснену двоповерхову добудову до житлового будинку. Проте, фактично, 70/100 частин житлового будинку, які були йому подаровані у 2006 році, не зазнали перетворень та залишились незмінними.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони з 22 вересня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачкою. Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 21 листопада 2017 року шлюб між ними розірвано.

Судом також встановлено, що 7 жовтня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 укладений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_2 набув у власність 70/100 частин житлового будинку АДРЕСА_3 , а у власність ОСОБА_4 перейшло 30/100 частин цього житлового будинку.

У договорі вказано, що у приватну власність ОСОБА_2 переходить: кімната 1-1 площею 4,7 кв.м., кухня 1-2 площею 11,5 кв.м., кімната 1-3 площею 13,0 кв.м., кладовка площею 2,4 кв.м., що становить 70/100 частин житлового будинку.

Рішенням виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області №367 від 15 листопада 2006 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розширення житлового будинку за рахунок двоповерхової житлової прибудови, зовнішніми розмірами 7,0 х 7,50 м., з облаштуванням другого входу по АДРЕСА_3 .

На підставі вказаного рішення Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю виконкому Малинської міської ради 20 березня 2007 року відповідачеві надано дозвіл на виконання будівельних робіт з розширення житлового будинку за рахунок двоповерхової житлової прибудови за адресою: АДРЕСА_3 .

Проект житлової добудови до вказаного житлового будинку містить інформацію про те, що загальна площа прибудови становить 67,92 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Малинської міської ради від 23 грудня 2009 року №327 ОСОБА_2 надано дозвіл на прийняття в експлуатацію житлової прибудови до житлового будинку по АДРЕСА_3 .

13 травня 2010 року виконавчим комітетом Малинської міської ради на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , житловою площею 13,0 кв.м. та свідоцтво № НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 47,8 кв.м.

14 травня 2010 року право власності на вказані квартири було зареєстроване за ОСОБА_2 .

Пунктом 1 частини 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ( ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У ч.1 ст. 69 СК України закріплене правило про те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч.1 ст. 70 СК України).

Отже, положення сімейного законодавства України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як свідчать матеріали справи, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2, які були прийняті в експлуатацію після реконструкції житлового будинку АДРЕСА_2 , право власності на 70/100 частин якого раніше належало відповідачеві за договором дарування.

Колегія суддів вважає переконливими доводи представника ОСОБА_1 про те, що на вказані квартири поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності сторін на це нерухоме майно. Окрім того, ОСОБА_2 в судовому засіданні визнав ту обставину, що квартира АДРЕСА_2 , була побудована під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та є їх спільним сумісним майном.

Заперечуючи проти позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_1 у вказаному житловому будинку, ОСОБА_2 посилався на ту обставину, що ця квартира складається із 70/100 частин житлового будинку, які були подаровані йому на підставі договору дарування.

На підтвердження цієї обставини ОСОБА_2 надав довідку, видану Малинським районним комунальним підприємством з технічної інвентаризації Житомирської обласної ради за №1781 від 7 серпня 2020 року про те, що за ним зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що становить 70/100 домоволодіння ( розрахунок відсотку проводився з площі житлового будинку, побудованого у 1946 році; загальна площа будинку складала 46,8 кв.м., житлова - 26,7 кв.м.).

Загальна площа квартири АДРЕСА_1 ( 70/100 частин домоволодіння) складає 31,6 кв.м., житлова - 13,0 кв.м.

Щодо квартири АДРЕСА_3 у довідці зазначено, що в 2009 році ОСОБА_2 був побудований новий двоповерховий будинок з тамбуром, загальною площею 85,8 кв.м., житловою - 47,8 кв.м.

Однак, долучена до матеріалів справи технічна документація на розширення житлового будинку за рахунок двоповерхової житлової прибудови містить інформацію про те, що загальна площа цієї прибудови становить 67,92 кв.м., а житлова площа - 45,8 кв.м.

Отже, площі здійсненої прибудови та квартири АДРЕСА_3 є відмінними.

Окрім того, наявна у справі довідка Малинського районного комунального підприємства з технічної інвентаризації Житомирської обласної ради від 7 грудня 2020 року №115 свідчить про те, що на підставі заяви ОСОБА_5 21 вересня 2006 року було здійснено розрахунок часток домоволодіння АДРЕСА_2 , для подальшого відчуження та видано витяг з реєстру нерухомого майна, в якому вказані частки, що відчужуються. Під час розрахунку часток, що відчужувались, була використана загальна площа житлового будинку - 45,3 кв.м ( станом на дату проведення технічної інвентаризації 21 вересня 2006 року).

У 2009 році ОСОБА_2 було здійснено реконструкцію житлового будинку за рахунок будівництва двоповерхової добудови. В подальшому відбулась здача в експлуатацію належної ОСОБА_2 частини житлового будинку з двоповерховою добудовою.

Таким чином, внаслідок реконструкції житлового будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 видано свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3 у цьому житловому будинку. Тобто, внаслідок реконструкції будинку, здійсненої під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, було створено нові об`єкти нерухомого майна.

Клопотання про витребування матеріалів інвентаризаційної справи стосовно даного домоволодіння, а також проведення судової будівельно-технічної експертизи, в судовому засіданні відповідачем не було заявлено.

За таких обставин, презумпція спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , відповідачем не спростована.

Врахувавши принцип визначення часток, закріплений у ч.1 ст. 70 СК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками вказаних квартир, в Ѕ частці кожен.

У постанові від 9 червня 2021 року у справі №638/3852/17 Верховний Суд зазначив, що визнання майна спільною сумісною власністю не є самостійною (окремою) позовною вимогою, а такі доводи є правовою підставою для задоволення позовних вимог про поділ спільного майна. На переконання Верховного Суду, зазначення висновку про визнання спірного майна спільною сумісною власністю у резолютивній частині рішення є недоречним. Це може призвести до утруднення виконання рішення суду за одночасного наведення у резолютивній частині висновків про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання за кожним із співвласників по Ѕ частині на спірне майно, коли правовою метою позову є саме здійснення поділу спільного майна подружжя.

Таким чином, за ОСОБА_1 слід визнати право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . У власності відповідача залишається Ѕ частина квартири АДРЕСА_4 та Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 .

Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення,- про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги та апеляційну скаргу задоволено частково, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2650 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 25 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2650 грн. судового збору.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 19 листопада 2021 року