Справа №345/2718/20
Провадження № 2/345/38/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.11.2021 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Якиміва Р.В.

з участю секретаря судового засідання Баран В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТзОВ «Кей-Колект», виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, витребування майна з незаконного володіння

з участю представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

відповідача ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В

Позивачі звернулись до суду із вище зазначеним позовом, який обґрунтований наступним. ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 належало на праві власності по 1/3 частці квартири по АДРЕСА_1 . 28.11.2006 між ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , і ОСОБА_7 та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено договір Іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань на виконання Кредитного договору №0 від 28.11.2006, який уклав ОСОБА_8 із АКІБ «Укрсиббанк». Згідно укладеного кредитного договору ОСОБА_8 отримав кредит в іноземній валюті на споживчі цілі.

13.02.2012 ПАТ «Укрсиббанк» уклало договір факторингу та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки із ТзОВ «Кей-Колект». Таким чином новим кредитором та Іпотекодержателем став відповідач по справі ТзОВ «Кей-Колект», однак такий іпотекодержатель не повідомив письмово боржника у п`ятиденний строк про відступлення права вимоги за іпотечним договором та права вимоги за основним зобов`язанням. Через неналежне виконання боржником ОСОБА_8 кредитних зобов`язань, ТзОВ «Кей-Колект» звернулось до державного реєстратора виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про реєстрацію права власності на іпотечне майно. При проведенні такої реєстрації, відповідач ТзОВ «Кей-Колект» не направив позивачам повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та не вказав який із способів задоволення вимог буде застосовано.

17.05.2018 державний реєстратор виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Попович В.В. прийняв рішення про реєстрацію права власності на квартиру по АДРЕСА_1 в цілому за ТзОВ «Кей-Колект». При цьому держ. реєстратором порушено вимоги закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 24.05.2018 відповідач ТзОВ «Кей-Колект» уклав договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 із відповідачем ОСОБА_3 . Таким чином ОСОБА_3 на даний час став власником вищезгаданої квартири. Позивачі вважають, що держ. реєстратором неправомірно проведено реєстрацію квартири, яка належить їм на праві часткової власності, тому відповідач

ТзОВ «Кей-Колект» не мав права її відчужувати третій стороні, а сам договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним. На підставі викладеного просять ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Поповича В.В., індексний №41184042 від 21.05.2018 про державну реєстрацію права власності на квартиру по АДРЕСА_1 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та витребувати із володіння ОСОБА_3 на користь позивачів по 1/3 частині вище зазначеної квартири.

Відповідач ОСОБА_3 надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав та зазначив, що квартиру по АДРЕСА_1 придбав у власника ТзОВ «Кей-Колект» законно. Коли він укладав договір купівлі продажу квартири, то вона уже не була предметом іпотеки, ані іншим чином обтяжена. Крім того зазначив, що позивач ОСОБА_1 не користується та не проживає у квартирі з 2000 року, також відсутні її особисті речі, відповідно за вказаних обставин не може бути застосовані положення закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (а.с.81-84).

Представник відповідача генеральний директор ТзОВ «Кей-Колект» Вишневська О.І. направила відзив в якому зазначила, що у зв`язку із невиконанням зі сторони боржника зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки -13.02.2012 між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-колект» були укладені договір факторингу№2 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно яких право вимоги перейшло до ТОВ «Кей-Колект». В подальшому через неналежне виконання боржником ОСОБА_8 кредитних зобов`язань, ТзОВ «Кей-Колект» звернулось до державного реєстратора виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про реєстрацію права власності на іпотечне майно. При цьому докази відправлення та отримання письмових вимог про усунення порушень основного зобов`язання із зазначенням способу звернення стягнення на предмет іпотеки містяться у реєстраційній справі Державного реєстратора Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Поповича В.В. Крім того позивачі укладаючи іпотечне застереження, що міститься в договорі іпотеки виявили свою волю та надали згоду на відчуження предмету іпотеки в разі невиконання зобов`язання. А відповідно до закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороняється здійснювати примусове стягнення. Вимоги цього закону розповсюджується на примусову реалізацію майна, а стягнення на предмет іпотеки було звернуто у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору від 09.09.2008 року. Просили відмовити у задоволені позовної заяви у повному обсязі (а.с.106-114).

Представник виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Челах А. направив на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, вказав, що державний реєстратор виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Попович В.В., прийняв законне та правомірне рішення індексний №41184042 від 21.05.2018 про державну реєстрацію права власності на квартиру по АДРЕСА_1 . При здійсненні державної реєстрації, заявником було подано всі оригінали документів, державний реєстратор після перевірки прийняв рішення щодо переходу державної реєстрації прав. Підстав для скасування рішення індексний №41184042 від 21.05.2018 про державну реєстрацію права власності на квартиру по АДРЕСА_1 не має (а.с.131-132).

Позивач ОСОБА_1 надала відповідь на відзиви.

З приводу відзиву на позов ОСОБА_3 . Так відповідач покликається у своєму відзиві на постанови Верховного Суду, проте Велика Палата Верховного у своїх постановах прийшла до протилежних висновків, ніж колегії суддів в постановах Верховного Суду. Покликання відповідача щодо не проживання у квартирі по АДРЕСА_1 не відповідає дійсності, оскільки вона станом на 2018 рік постійно проживала у квартирі разом зі своїм сином ОСОБА_9 , братом ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_7 . Це було єдине місце проживання, іншого помешкання у неї не має.

З приводу відзиву на позов ТОВ «Кей-колект» позивач зазначає, що наявність договору купівлі-продажу, не є перешкодою для витребування спірного нерухомого майна від останнього набувача за правилами ст. 388 ЦК України, оскільки зазначена норма передбачає право власника, якими були позивачі витребувати майно у набувача, який його придбав за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати. Так як у власність ТОВ «Кей-колект» спірне майно перейшло незаконно, відтак і в подальшому товариство не набуло права розпоряджатися цим майном. Із врахуванням вищенаведеного позивачка вважає, що позов є обґрунтований та підставний, а відповідно підлягає задоволенню в повному обсязі (а.с.126-130).

Представник позивача позов підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, відповіді на відзиви, просив задоволити.

Представник відповідача ТзОВ «Кей-колект» Деренько С.М. в задоволенні позову просила відмовити з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав у повному обсязі просив відмовити за безпідставністю.

Представник відповідача виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у судове засідання не з`явився із невідомих суду причин, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, відзиви, відповіді на відзиви, матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 28.11.2006 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «Укрсиббанк» уклав кредитний договір №0 із ОСОБА_8 , за умовами договору банк надав позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 20000,00 дол. США, вказана сума дорівнює еквіваленту 101 000,00 грн за курсом НБУ на день укладення договору, строк кредитування становить з 28.11.2006 по 25.11.2016, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,8% річних (а.с.26-35).

28.11.2006 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , і ОСОБА_7 та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено договір Іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань на виконання Кредитного договору №0 від 28.11.2006. Згідно умов цього договору іпотеко давці передають в іпотеку нерухоме майно житлове приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.36-41).

На підставі договору факторингу №2 укладеного 13.02.2012 ПАТ «Укрсиббанк» із ТзОВ «Кей-колект», клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах визначених цим договором (а.с.42-45).

Договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 13.02.2019 ПАТ «Укрсиббанк» у зв`язку із укладенням Договору факторингу №2 передає, а ТзОВ «Кей-колект» приймає права вимоги за договорами іпотеки зазначеними у додатку 1 до цього договору (а.с.46-48).

Згідно повідомлень про відступлення прав вимог за кредитним договором або договором про відкриття та використання картрахунку №12-22/7004 від 29.02.2012, №12-22/7002 від 29.02.2012, №12-22/7003 від 29.02.2012, позивачі були повідомлені про відступлення прав вимоги заборгованості за кредитним договором. Права вимоги відступлені банком ТОВ «Кей-колект» (а.с.115,116,117). Дані повідомлення згруповані в список №01 та №62 для рекомендованих відправлень та направлені позивачам по адресу АДРЕСА_1 (а.с.120, 121).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_7 було зареєстровано 07.08.2004 право власності по 1/3 частці квартири по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності б/н 25.05.1994 (а.с.21-23).

На підставі свідоцтва про смерть виданого 09.06.2020 Калуським міськрайонним відділом ДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18).

Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна №124573876 від 21.05.2018 державний реєстратор виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Попович В.В. на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, серія та номер 649-650 виданий 13.02.2012, договору іпотеки в забезпечення зобов`язань третьої особи серія та номер Д-1641, виданий 28.11.2006 та ін. документів прийняв рішення про реєстрацію права власності на квартиру по АДРЕСА_1 в цілому за ТзОВ «Кей-Колект» (а.с.118-119).

Згідно договору купівлі продажу квартири від 24.05.2018 року ТзОВ «Кей-Колект» продало, а ОСОБА_3 придбав у власність квартиру по АДРЕСА_1 за 396560,00 грн, договір посвідчено в нотаріальному порядку (а.с.58-61).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивачі вважають, що спірна квартира незаконно перейшла до ТзОВ «Кей-Колект», який у свою чергу не мав юридичного права відчужувати його ОСОБА_3 тому просять ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Поповича В.В., індексний №41184042 від 21.05.2018 про державну реєстрацію права власності на квартиру по АДРЕСА_1 .

Вказані вимоги свідчать про приватно-правовий характер спірних правовідносин, тому ці позовні вимоги підлягають розгляду судом загальної юрисдикції.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п.31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 911/1681/18 зазначено, що спір про скасування рішення, запису щодо скасування права власності на об`єкт нерухомого майна має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав на спірний об`єкт нерухомості. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Станом на час розгляду справи суду не подані докази щодо недійсності іпотечного договору від 28.11.2006 року, виконання умов кредитного договору від 28.11.2006 року позичальником та іпотекодавцем в частині фінансових зобов`язань та погашення заборгованості.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст.16 ЦК України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно частин 1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до частин 1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Предметом позову в даній справі є вимоги позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та скасування запису про державну реєстрацію змін, яким внесено відомості до запису про об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 41184042. Підставами ж позову слугували обставини та підстави внесення державним реєстратором таких змін, які, як встановлено судом та підтверджено сторонами у справі, мали місце до моменту укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки від 24.05.2018.

Виходячи з системного аналізу положень ЦК та ЦПК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного права; порушення (невизнання або оспорювання) такого права з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивачі стверджують, що при укладенні 13.02.2012 договору факторингу та договору відступлення права вимоги за договором іпотеки між ПАТ «Укрсиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект», вони не були належним чином повідомлені про відступлення права вимоги за іпотечним договором та права вимоги за основним зобов`язанням. Однак таке твердження спростовується поданим відповідачем копій повідомлень про відступлення прав вимог за кредитним договором або договором про відкриття та використання картрахунку №12-22/7004 від 29.02.2012, №12-22/7002 від 29.02.2012, №12-22/7003 від 29.02.2012. При цьому судом встановлено, що позивачі були належним чином повідомлені про відступлення прав вимоги заборгованості за кредитним договором (а.с.115,116,117). Дані повідомлення згруповані в список №01 та №62 для рекомендованих відправлень та направлені позивачам по адресу АДРЕСА_1 (а.с.120, 121).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання-звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ч.1 ст.12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду; позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За змістом ч.1 ст.33 та ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку»).

Як вбачається із умов договору Іпотеки укладеного 28.11.2006 звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса та застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя (а.с.36-41).

Згідно п.п.5.1, 5.3 умов вище зазначеного договору, у разі настання обставин, зазначених в п.1 цього договору іпотеки, іпотеко держатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотеко держателя. У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотеко держателя як способу задоволення вимог іпотеко держателя право власності переходить до іпотеко держателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п.5.1 цього договору іпотеки (а.с.39).

Згідно ч. 8 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу)

У постанові Великої Палати Верховного суду від 29 вересня 2020 року по справі № 757/13243/17 зазначено, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна №124573876 від 21.05.2018 позивачам направлялася вимога про усунення порушень основного зобов`язання, серія та номер 733622/05/12/2016 видана 05.12.2016р., підтвердженням чому є повідомлення про вручення поштового відправлення серія та номер 05 1 видане 05.12.2016 Відділенням поштового зв`язку №5 м. Київ Центру поштового зв`язку №3 Київська міська дирекція ПАТ «Укрпошта»; повідомлення про вручення поштового відправлення серія та номер 05 4 видане 05.12.2016 Відділенням поштового зв`язку №5 м. Київ Центру поштового зв`язку №3 Київська міська дирекція ПАТ «Укрпошта»; повідомлення про вручення поштового відправлення серія та номер 05 3 видане 05.12.2016 Відділенням поштового зв`язку №5 м. Київ Центру поштового зв`язку №3 Київська міська дирекція ПАТ «Укрпошта» (а.с.118-119).

Вказане свідчить про дотримання умов іпотечного договору від 28.11.2006 року та вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» в частині належного надсилання вимоги позивачам за адресою згідно договору - АДРЕСА_1 , яка є адресою зареєстрованого місця їх проживання.

Принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З даних підстав судом відхиляються доводи позивача щодо відсутності належного отримання вимоги про усунення порушень.

Щодо посилання позивачів на те, що держ. реєстратором при винесені рішення порушено вимоги закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд констатує наступне:

Відповідно до п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07.04.2014, далі - Закон № 1304-VII), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) викладено правовий висновок про те, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону №1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за Банком як забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті.

Як вбачається із довідки №160013 виданої Виконкомом Калуської міської ради, позивачка ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі по АДРЕСА_1 з 12.01.1994 по 17.11.2006р. (а.с.19).

Згідно штампа у паспорті громадянина України місце проживання позивачки ОСОБА_1 вказана адреса АДРЕСА_2 (а.с.15).

Відповідно до відомості про забезпеченість комунальними послугами житлового приміщення по АДРЕСА_1 встановлено, що у квартирі відсутні електроплита та електроопалення (а.с.209).

Згідно довідки №145 виданої 14.06.2021 газопостачання у квартирі по АДРЕСА_1 припинено з 11.12.2017 року (а.с.209).

За час розгляду справи стороною позивачів в обґрунтування позовних вимог вказано, що квартира по АДРЕСА_1 використовується як місце постійного проживання, однак матеріалами справи таке твердження спростовується. У вказаній квартирі відсутні умови для комфортного проживання.

Крім того вимоги Закону № 1304-VII розповсюджуються на примусову реалізацію майна, а не на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

В даному випадку ТзОВ «Кей-колект» звернуло стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку відповідно до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору від 28.11.2006 року, а тому доводи позивачів в цій частині є не обґрунтованими.

Зазначене підтверджується правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 12липня 2018рокуу справі №372/977/16.

Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі наведеного вище та керуючись ст.ст. 2,3,12,13, 259, 263-265,268, 273, 354-355 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В

У задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТзОВ «Кей-Колект», виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, витребування майна з незаконного володіння відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, що були вжиті ухвалою судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.06.2020 року щодо арешту квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 реєстраційний номер 104, після набрання даного рішення законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення виготовлене 17.11.2021.

Суддя