КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 357/1712/13-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1096/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д..

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2013 року, ухвалене під головуванням судді Подрєзової Г.О., по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова установа «Европейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 62 413,74 грн. та судовий збір у розмірі 624,14 грн.

Позов обґрунтований тим, що 05 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 0, згідно з яким відповідачу ОСОБА_2 був наданий кредит у розмірі 8792,00 доларів США на умовах оплати 11 % річних на строк по 05 вересня 2011 року на особисті потреби. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого банк передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2 та забезпечувальними договорами. У відповідності до умов кредитного договору передбачено дострокове повернення кредиту, а тому на адресу позичальника було направлено письмові повідомлення про дострокове повернення суми кредиту. Виконання зобов`язання за кредитним договором було забезпечено договором поруки № 0 від 05 вересня 2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та поручителем ОСОБА_1 . Позичальник умови кредитного належним чином не виконував, тому станом на 05 грудня 2012 року утворилася заборгованість по кредитному договору у розмірі 62 413,74 грн., яка складається з тіла кредиту - 31 564,28 грн., відсотків - 30 849,46 грн., у тому числі прострочена заборгованість за відсотками - 10 163,74 грн. Посилаючись на вказані обставини, а також те, що в добровільному порядку відповідачі суму заборгованості не погасили, просив суд позов задовольнити та стягнути солідарно з обох відповідачів на користь банку суму заборгованості (а.с. 2-5).

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 05 вересня 2006 року № 0 - 62 413,74 грн. та 624,14 грн. судових витрат (а.с. 44).

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 154-156).

Не погодившись з заочним рішенням суду, 22 жовтня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Любченко Н.Ю. подала до суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати частково заочне рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_1 солідарно заборгованість за кредитним договором від 05 вересня 2006 року № 0 (а.с. 175-183).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що відповідач ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи та тривалий час взагалі не знала про існування заочного рішення, повістки на її адресу не доставлялися. Вказувала, що ОСОБА_1 ніколи не отримувала від позивача повідомлень щодо порушення вимог за договором про надання споживчого кредиту ОСОБА_2 від 05 вересня 2006 року, претензії чи будь-які інші документи, оскільки згідно умов договору поруки № 0 від 05 вересня 2006 року вона є поручителем лише на суму 8 792,00 грн. до 05 вересня 2011 року, а не на суму, яка стягнута з неї солідарно, як з поручителя.

Також зазначала, що згідно умов договору поруки від 05 вересня 2006 року порука припиняється 05 вересня 2011 року. Позивач зазначав, що сформовану вимогу 18 жовтня 2012 року надіслав ОСОБА_1 , а з позовом до суду позивач звернувся 04 лютого 2013 року, тобто усі дії здійснено більше ніж через 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання та строків, передбачених ст. 559 ЦК України. Враховуючи вищезазначене просила визнати поруку припиненою і відмовити в задоволенні позову, врахувавши той факт, що згідно умов договору вона була поручителем лише на суму 8 792,00 грн. до 05 вересня 2011 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року залучено у цій справі Товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова установа «Европейська факторингова компанія розвитку» як правонаступника позивача ПАТ «Дельта Банк», оскільки за нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. договором про відступлення права вимоги від 11 травня 2019 року, ТОВ «ФУ «Европейська факторингова компанія розвитку» набуло прав вимоги до позичальника ОСОБА_2 за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 від 05 вересня 2006 року та до поручителя ОСОБА_1 за договором поруки № 0 від 05 вересня 2006 року (т. 2 а.с. 1-8).

Представник ТОВ «ФУ «Европейська факторингова компанія розвитку» - адвокат Чернишенко А.Г. подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення районного суду залишити без змін (т. 2 а.с. 47-54, 59-63)

Особи, якіберуть участьу справідо судуне прибули,про часта місцерозгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Представник ОСОБА_1 - адвокат Любченко Н.Ю. подав заяву в якій просив розглянути справу за його відсутність. ТОВ «ФУ «Европейська факторингова компанія розвитку» та відповідач ОСОБА_2 були сповіщені надісланням повідомлення на зазначену позивачем електронну пошту, телефонограмою особисто представника позивача - адвоката Чернишенко А.Г., із забезпеченням належної фіксації таких повідомлень та оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України про що у справі є докази (т. 2 а.с. 45-46, 58, 64-70).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0, згідно з яким відповідачу ОСОБА_2 був наданий кредит в іноземній валюті у сумі 8 792,00 доларів США на строк по 05 вересня 2011 року на особисті потреби. Еквівалент у гривнях становить 44 400,00 грн. (а.с. 10-16).

Згідно з п. 1.3.1. кредитного договору за використання кредитних коштів процентна ставка встановлюється у розмірі 11 % річних.

У відповідності до п. 1.2.2. кредитного договору позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов договору.

Відповідно до розділу 2 кредитного договору у забезпечення виконання кредитного договору позичальник передав банку в заставу автомобіль марки ВАЗ 21101-125-51, 2006 року випуску, колір сірий, р.н. НОМЕР_1 , вартістю предмета застави 44 400,00 грн., предмет застави є власністю позичальника.

До копії договору про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 від 05 вересня 2006 року позивач долучив графік погашення кредиту (а.с. 17-18).

Також 05 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» з однієї сторони та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір поруки № 0, відповідно до якого поручитель ОСОБА_1 по кредитному договору від 05 вересня 2006 року є солідарним боржником із строком повернення кредитних коштів не пізніше 05 вересня 2011 року, проте відповідальність поручителя визначена лише на суму 8792 грн., згідно з п.п. 1.2 і 1.4 Договору поруки (а.с. 19-20).

Згідно з п. 3.2. договору поруки порука припиняється з припиненням всіх зобов`язань позичальника по кредитному договору.

Як вбачається з письмового розрахунку заборгованості станом на 05.12.2012 р. наявна заборгованість по кредитному договору становить 62413,74 грн., яка складається з тіла кредиту 31564,28 грн., по відсотках 30849,46 грн.

Згідно довідки АТ «Дельта Банк» від 05 грудня 2012 року заборгованість по кредитному договору № 0 станом на 05 грудня 2012 року складає 7 808,55 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 62 413,74 грн., у тому числі тіло кредиту - 3 948,99 доларів США (31 564,28 грн.), відсотки - 3 859,56 доларів США (30 849,46 грн.), прострочені відсотки - 1 271,58 доларів США (10 163,74 грн.) (а.с. 7).

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. У матеріалах справи міститься виписка з даного договору (а.с. 25-26).

17 жовтня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» на адресу ОСОБА_2 було направлено досудову вимогу про погашення заборгованості, а 18 жовтня 2012 року досудову вимогу про погашення заборгованості направлено на адресу ОСОБА_1 (а.с. 8-9).

Згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами право вимоги за кредитами передані по кредитним договорам та договорам забезпечення, переліченим в Додатку І до цього договору.

Проте позивач не долучив до позовної заяви Додаток І до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами право вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року.

Згідно свідоцтва про шлюб відповідач ОСОБА_1 змінила прізвище після реєстрації шлюбу на « ОСОБА_1 », а згідно свідоцтва про зміну імені відповідач змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » (а.с. 168-169).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Згідно з п. 1.4 вищевказаного Договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною (а.с. 19-20).

Відповідно до п. 2.2 Договору поруки у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання на 2-й (другий) день з моменту невиконання своїх зобов`язань позичальником по кредитному Договору.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на час подання позову і ухвалення оскаржуваного судового рішення) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Як убачається з п. 1.2.2 кредитного Договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 05 вересня 2011 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору згідно умов відповідної угоди сторін (а.с. 10).

З наданого позивачем Графіку погашення кредиту, який є Додатком 1 до кредитного Договору від 05 вересня 2006 року останній платіж на повне погашення кредитної заборгованості позичальник мав вчинити до 05 вересня 2011 року (а.с. 17-18).

За пунктами 1.2 і 1.4 Договору поруки визначено зобов`язання поручителя щодо повернення кредитних коштів кінцевий термін - до 05 вересня 2011 року.

Доказів укладення між Банком і поручителем додаткових угод, які б збільшували строк поруки до суду не надано і судом не встановлено.

З вказаного вище можна зробити висновок, що боржник із зазначеної дати - 05 вересня 2011 року порушував зобов`язання за кредитним договором та не погашав заборгованість.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Оскільки строк виконання кредитного зобов`язання поручителем настав 06 вересня 2011 року, а Банк звернувся з позовом до суду 24 грудня 2012 року про що свідчить штемпель поштового відправлення на конверті, в якому була надіслана позовна заява, Банк пропустив визначений законом шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя у зв`язку з чим порука ОСОБА_1 є припиненою (а.с. 2-28).

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про покладення солідарної відповідальності на ОСОБА_1 за зобов`язаннями по кредитному Договору.

Крім того, заслуговують на увагу доводи апелянта щодо її несповіщення про розгляд справи судом.

У матеріалах справи відсутні докази належного сповіщення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи районним судом, за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України ОСОБА_1 за вказаною в позовній заяві адресою зареєстрованого місця проживання вона не значиться. Відсутність доказів направлення та отримання/не отримання відповідачем ОСОБА_1 судової повістки разом з копіями позову та ухвали про відкриття провадження не може бути визнано належним сповіщенням, як зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні (а.с. 32).

Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу цих висновків суду не спростовують, не містить посилання на наявність доказів, які б свідчили про належне повідомлення апелянта про розгляд справи районним судом (т. 2 а.с. 59-63).

У пунктах 71 - 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

За таких обставин та вимог ст. 280 ЦПК України, суд першої інстанції не мав передбачених процесуальним законом підстав для ухвалення заочного рішення.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість доводів представника відповідача - адвоката Любченко Н.Ю., скасування оскаржуваного рішення районного суду в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1 і ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Банку до ОСОБА_1 .

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Рішення районного суду в частині стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 не оскаржувалось, тому, з огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не було предметом перевірки апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2013 року скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», 031133, м. Київ, вул. Фрунзе, 39, МФО 380236, код ЄДРПОУ - 34047020 заборгованості за кредитним договором від 05 вересня 2006 року № 0 - 62 413.74 грн. та 624.14 грн. судових витрат і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова установа «Европейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Дата складання повного судового рішення - 22 січня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова