Справа №173/3051/19
Провадження №2/173/73/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого: - судді Петрюк Т.М.

При секретареві - Рудовій Л.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального провадження, в м. Верхньодніпровську цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

18.12.2019 року до суду звернувся позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з позовом про виселення до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , і ОСОБА_3

22.01.2020 року отримані довідки про реєстрацію місця проживання відповідачів - фізичних осіб

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23.01.2020 року відкрите провадження по цивільній справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засідання на 11.03.2020 року

Відповідачами відзив на позовну заяву не наданий.

11.03.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача на 14.05.2020 року.

14.05.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача на 11.08.2020 року.

11.08.2020 року закінчене підготовче судове засідання. справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 01.10.2020 року.

01.10.2020 року справа не розглядалась в зв`язку з хворобою судді. справа призначена до розгляду на 17.11.2020 року.

17.11.2020 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача до 20.01.2021 року

Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст..2 47 ЦПК України.

Згідно заявлених позовних вимог позивач просить виселити відповідачів, які зареєстровані і проживають в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації - виконавчому органі сільської, селищної, міської ради, що здійснює реєстрацію зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної, міської ради.

А також просить стягнути з відповідачів понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921.00.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступне: 25.10.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 78.80 кв.м., житловою площею 58.30 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 30.03.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 723.

Після отримання права власності на вказане нерухоме майно позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація проживання в ньому відповідачів, які підлягають виселенню з житлового приміщення, будинку загальною площею 78.80 кв.м., житловою площею 58.30 кв.м.., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ст. 319, 320 ЦК України, ст. 109, 114 ЖК України.

Позивачем направлялась письмова претензія відповідачам про добровільне звільнення житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, що й стало підставою звернення до суду.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В підготовчому судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, за підставами , викладеними в позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_1 .. І ОСОБА_4 ,. в підготовчому судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що даний будинок є їх єдиним житлом. Вони намагались вирішити з банком питання повернення заборгованості іншим шляхом, але Банк відмовляється вирішувати дане питання. Відповідач ОСОБА_3 , на даний час в їх будинку не зареєстрований.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 25.10.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 78.80 кв.м., житловою площею 58.30 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 30.03.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 723, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому зазначено, що підставою виникнення права власності на вищевказане житлове приміщення є договір Іпотеки.

За доводами позивача після отримання права власності на вказане нерухоме майно позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація проживання в ньому відповідачів, які підлягають виселенню з житлового приміщення, будинку загальною площею 78.80 кв.м., житловою площею 58.30 кв.м.., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст.40 Закону «Про іпотеку», так і норма ст.109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При цьому, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та від 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15.

Зазначену правову позицію підтвердила і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Позивачем не надано доказів того, що будинок, за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний за рахунок кредиту, забезпеченого Іпотекою саме цього житла.

Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.

Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з того, що позивачем не надано доказів того, що вище вказаний об`єкт нерухомого майна було придбано за кредитні кошти, надані АТ КБ "Приватбанк", а тому, виселення відповідачів із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням.

При цьому сама по собі втрата відповідачами права власності на житловий будинок, не має наслідком втрати право користування ним, оскільки позивач не арґументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті.

В матеріалах позову відсутні відомості про надання відповідачам іншого житлового приміщення, згідно вимог ч.2 ст.109 ЖК Української РСР та ст.ст.39,40 Закону «Про іпотеку».

Суд констатує, що втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Крім того відповідач ОСОБА_3 ,. відповідно до наданої суду адресної довіки з 15.01.2020 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . тобто не проживає у спірному приміщенні, не користується ним, тому вимоги про його виселення взагалі є безпідставни.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного житлового будинку без надання їм іншого постійного житла не вбачається, оскільки в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих від позивача кредитних коштів, при цьому позивач як при зверненні до суду, так і під час розгляду справи в суді не зазначив інше житло, яке має бути надано відповідачам одночасно з виселенням з будинку.

Таким чином, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача та відповідачами не відшкодовуються.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» " ( юридична адреса: 01001 м. Київ, вул. Грушевського, 1Д. Код , МФО 305299) до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 про виседення із житлового будинку. розташованого за адресою: АДРЕСА_3 із зняттям з реєстраційного обліку - відмовити в повному обсязі .

Понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921.00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн., покласти на позивача акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (юридична адреса: 01001 м. Київ, вул. Грушевського, 1Д. Код )

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо така апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги, рішення суду набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому судове рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Повний тест рішення складений 20.01.2021 року

Суддя Петрюк Т.М

Направлене до ЄДРСР: 25.01.2021 року

Дата набрання законної сили: 20.02.2021 року