Номер провадження 2/754/920/21
Справа №754/9046/20
РІШЕННЯ

Іменем України

19 січня 2021 року м. Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Івченка В.А.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітітель» про визнання припиненими трудових відносин, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання припиненими трудових відносин.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.09.2020 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим що, з 05 липня 2013 року знаходилась у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Сітітель», де займала посаду бухгалтера. Працюючи в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Сітітель», позивач постійно проживала за місцем реєстрації, а саме: АДРЕСА_1 . В травні 2014 року на території міста Луганськ розпочались бойові дії, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітітель» змінило свою юридичну адресу та фактичне місце розташувані переїхавши в м. Сєверодонецьк. Позивач ОСОБА_1 не змогла далі виконувати свої обов`язки та продовжувати працювати в ТОВ «Сітітель». З метою врегулювання своїх трудових відносин, позивач звернулася з заявою про звільнення до ТОВ «Сітітель» за новим місцем його реєстрації, але відповіді не отримала. Отже, з 31 травня 2014 року трудові відносини між, ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сітіте: фактично були припинені. На сьогодні позивач ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 22.07.2019. У зв`язку з викладеним позивач просить суд трудові відносини між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сітітель» визнати припиненими з 31 травня 2014 року в зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальніс «Сітітель» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення у відповідності до вимог ст. 38 КЗпП України.

Позивач ОСОБА_1 в судових засіданнях підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 13.01.2021 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, відповідно до якої просить суд розглядати справу за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітітель» в судові засідання не з`явився, повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання», тому судом було розміщено оголошення про виклик до суду на офіційному сайті "Судова влада". Відповідачем у встановлений законом строк до суду не подано відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши позивачку, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Сітітель» на посаді бухгалтера, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 .

В травні 2014 року на території міста Луганськ розпочались бойові дії, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітітель» змінило свою юридичну адресу та фактичне місце розташувані переїхавши в м. Сєверодонецьк.

Відповідно до довідки № 300-5000 від 22.07.2019 виданою Управлінням праці і соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є внутрішньо переміщеною особою.

Згідно із абз. 2 ч. 4 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" № 1706-УІІ від 20.10.2014, який встановив гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, зареєстрована (взята на облік) внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила гчший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з метою врегулювання своїх трудових відносин, звернулася з заявою про звільнення до Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітітель», заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Правосудовою М.В., зареєстровано в реєстрі за №331.

Однак, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітітель» проігнорували заяву ОСОБА_1 , не надавши жодних пояснень та відповіді на заяву.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як передбачено п.1 ч.1 ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк.

Відповідно до статті 24-1 КпЗП України при укладанні трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа або за довіреністю уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, за власним бажанням, попередивши роботодавця письмово за два тижні.

У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до п.8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року № 260, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони повідомляють центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір.

Відповідно, до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.93р., трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості.

Внесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260, Державний центр зайнятості є органом, на який покладено функції реєстрації (зняття з реєстрації ) трудових договорів, які укладаються із фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесених фізичними особами-роботодавцями до трудових книжок працівників. Зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин фізичною особою-роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї із сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору.

Відповідно до норм статей 43, 46 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно із пунктом першим ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що на сьогодні трудові відносини між сторонами фактично не існують, процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, з 31 травня 2014 року між сторонами припинились трудові відносини, однак припинити трудові відносини виявилось неможливо, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітітель» знаходить на окупованій території, а позивач ОСОБА_1 проживає в місті Києві, як внутрішньо переміщена особа.

Таким чином, суд вважає необхідним припинити трудові відносини та вказаний трудовий договір розірвати, так як трудові відносини ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітітель» позбавляють позивача можливості реалізувати свої конституційні права.

З урахуванням задоволення позову, стягненню з відповідача підлягає сплачена позивачем при зверненні до суду грошова сума судового збору в розмірі 840,80грн, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Керуючись Конституцією України, статтями 24-1, 38 КЗпП України, Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, який затверджено наказом Міністерством праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001, статтями 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітітель» про визнання припиненими трудових відносин - задовольнити.

Визнати трудові відносини між Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітітель» та ОСОБА_1 припиненими за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України, внаслідок розірвання трудового договору з ініціативи працівника - з 31 травня 2014 року.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальніс «Сітітель» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення у відповідності до вимог ч.1 ст.38 КЗпП України.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітітель» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітітель», місце знаходження за адресою: Луганська область, м. Сєверодонецьк, проспект Гвардійський, буд. 13, Код .

Повний текст рішення складено та підписано 19.01.2021, відповідно до ч.5 ст.286 ЦПК України.

Суддя В.В. Бабко