ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/2762/19 Головуючий в І інстанції: Прохоренко В.В.
Номер провадження: №22-ц/819/184/21 Доповідач: Майданік В.В.
У Х В А Л А

19 січня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.

секретар Давиденко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Веріковської Тетяни Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 серпня 2019 року, у складі судді Прохоренко В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Миру 35-Люкс") про усунення перешкод та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

11 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Миру 35-люкс"), в якому просив усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні приміщеннями спільної сумісної власності багатоквартирного будинку шляхом зобов`язання демонтувати самочинно збудовані перегородки:

- ОСОБА_4 , власника квартири №22 (до квартир 21 , 22 ),

- ОСОБА_5 , власника квартири №27 (до квартир 26 , 27 ),

- ОСОБА_3 , власника квартири №2 (до квартир 1 , 2, 3) будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги, посилаючись, зокрема, на положення ч.2 ст.382, ст.391 ЦК України, ст.ст.5, 6 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", обґрунтував наступним.

Йому на праві приватної власності належить квартира № 23, що розташована в будинку АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 також є власниками розташованих у зазначеному будинку квартир (відповідно №№ 22, 27, 2).

Вказаними особами було збудовано перегородки: ОСОБА_4 , власником квартири №22 (до квартир 21 , 22 ), ОСОБА_5 , власником квартири №27 (до квартир 26, 27 ), ОСОБА_3 , власником квартири №2 (до квартир 1, 2, 3).

Вважає, що вказані перегородки є самовільними, оскільки збудовані в коридорах, які є спільною сумісною власністю багатоквартирного житлового будинку, без отримання відповідних дозволів, зокрема, без згоди осіб, які такими приміщеннями володіють, а тому обмежують його права на вільне користування приміщеннями спільної сумісної власності.

На підставі викладеного, просив задовольнити позов.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні приміщенням спільної сумісної власності багатоквартирного будинку шляхом зобов`язання: ОСОБА_4 демонтувати самочинно збудовану перегородку до квартир №21 , №22 ; ОСОБА_5 демонтувати самочинно збудовану перегородку до квартир №26 , № 27 ; ОСОБА_3 демонтувати самочинно збудовану перегородку до квартир №1 , №2 , №3 у будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 768,40грн, по 256,13грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з нормами Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" коридор є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку. Проте у під`їзді №2 багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 обмежений доступ до коридора загального користування внаслідок проведення відповідачами перепланування, а саме: коридор поділений на три частини із відокремленням сходової клітки від загального коридора, що створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, яке є спільною сумісною власністю співвласників багатоквартирного будинку. При цьому у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що перепланування спірного приміщення було проведено з дотриманням встановленого законом порядку та зі згоди позивача, як співвласника майна.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було задоволено. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 серпня 2019 року було скасовано й у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що станом на листопад 2016 року, час улаштування відповідачами тамбурних перегородок, дозвіл органу місцевого самоврядування на влаштування тамбурної перегородки, якщо це не передбачало втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, законом не вимагався. Право кожного із співвласників на користування спільним майном багатоквартирного будинку не є абсолютним та абстрактним і може бути визнаним порушеним іншими співвласниками лише при наявності конкретних обставин, що вказують на обмеження цих прав або спонукання вчиняти дії для їх відновлення. Проте позивачем не доведено порушення його прав щодо спірної частини майна у багатоквартирному житловому будинку, зокрема, на необхідність користування чи володіння якою позивач не вказує. Також ОСОБА_2 не доведено, що здійснене відповідачами перепланування (улаштування тамбурних перегородок) призвело до порушення конструктивних елементів, засобів протипожежного захисту, чи проведено з порушенням вимог державних будівельних норм. Крім того, предметом спору є перешкоди у користуванні приміщеннями спільної сумісної власності багатоквартирного будинку, які полягають у самочинно влаштованих тамбурних перегородках до квартир, власниками яких є не лише відповідачі, але й інші співвласники, зокрема квартир №1 , №3 , №21 , №26 , особи яких судом не встановлювалися та до участі в справі в установленому процесуальними нормами порядку не залучалися.

Додатковою постановою Херсонського апеляційного суду від 11.02.2020 року було задоволено заяву ОСОБА_4 та адвоката Веріковської Тетяни Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_4 (а.с.197 т.1), а також заяву ОСОБА_3 (а.с.233 т.1) про ухвалення додаткового рішення. У справі ухвалено додаткове рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 6153,50грн, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1153,50грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено. Постанову Херсонського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року було скасовано, рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 серпня 2019 року було залишено в силі. Було стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі - по 512,26грн з кожного.

Приймаючи свою вказану постанову, суд касаційної інстанції виходив з положень ч.2 ст.382, ч.1 ст.385, ч.2 ст.386, ст.391 ЦК України, ст.1, ч.ч.1, 2 ст.5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", ст.ст.18, 20 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", п.4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572 у редакції, чинній на час улаштування відповідачами тамбурних перегородок, аналіз яких свідчить про те, що перепланування приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотримання встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі №6-530цс16, яка є незмінною. Також суд касаційної інстанції виходив з того, що висновки апеляційного суду про те, що факт порушення прав позивача щодо спірної частини багатоквартирного будинку не встановлено, є безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що перепланування спірного приміщення було проведено з дотриманням встановленого законом порядку та зі згоди ОСОБА_2 , як співвласника. Також виходив з того, що відповідачі, за відсутності згоди іншого співвласника ОСОБА_2 , здійснили самовільне перепланування, побудувавши перегородки в коридорах, які є спільною сумісною власністю мешканців багатоквартирного житлового будинку, чим порушили передбачене ст.369 ЦК України право позивача. Також суд касаційної інстанції виходив з того, що аналогічний захист прав співвласники, а саме ОСОБА_4 , забезпечили рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 травня 2018 року у справі 766/4161/17-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Херсонської області від 12 вересня 2018 року, яким задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (третя особа - ОСББ "Миру 35 - Люкс") про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії. Указаним рішенням суду усунуто перешкоди ОСОБА_6 у користуванні електричним щитком, який знаходиться у другому під`їзді на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільно збудованої перегородки біля квартир № 23 , № 24 , № 25 у місці загального користування.

Однак, на вказане рішення суду першої інстанції від 01 серпня 2019 року адвокатом Веріковською Тетяною Анатоліївною, діючою від імені ОСОБА_1 , подана 12.06.2020 року апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування й ухвалення нового рішення про відмову в позові. При цьому послалася на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, зазначила, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права, свободи та інтереси апелянта ОСОБА_1 , яка участі у справі не брала, оскільки остання також приймала участь у будівництві перегородки (яку оскаржуваним рішенням суду зобов`язано демонтувати) до своєї квартири №21 та до квартири відповідача ОСОБА_4 , що призводить до порушення прав ОСОБА_1 як особи, яка, де-факто, також є співвласником вказаної перегородки, однак не приймала участі у розгляді справи (адже визначення кола сторін по справі процесуальним законом покладено на позивача, який, в свою чергу, не залучив ОСОБА_1 до участі у розгляді справи в якості співвідповідача).

Також зазначила, що суд дійшов безпідставного висновку про порушення прав позивача як громадянина та співвласника ОСББ "Миру 35-Люкс". Адже лише квартира ОСОБА_4 (№22) та ОСОБА_1 (№21) мають спільний вихід до коридору, утвореного внаслідок перегородки, за їх спільною згодою та за згодою членів правління ОСББ "Миру 35-Люкс" була встановлена тамбурна перегородка. У вказаному коридорі відсутні будь-які комунікації, лічильник, електричний щиток тощо, а також відсутнє майно, яке може бути предметом спільного користування усіма співвласниками вказаного ОСББ. Отже, є незрозумілим, яким чином збудована тамбурна перегородка до квартир №№21 , 22 порушує права ОСОБА_2 , є незрозумілим, що позивач має намір робити у вказаному коридорі, вихід до якого мають лише ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , як власники суміжних квартир, а також є встановленим, що вказана перегородка жодним чином не перешкоджає позивачу у вільному доступі та вільному русі як до сходового майданчику, та і до вхідних дверей у під`їзді. Також вказала, що суд не з`ясував та не встановив, хто будував ці перегородки та, як наслідок, хто має виконувати рішення суду в цій частині.

Також зазначила, що рішенням загальних зборів мешканців багатоквартирного будинку від 22.08.2019 року було вирішено, що встановлення в тамбурах житлового будинку по АДРЕСА_1 тамбурних перегородок та користування ними, здійснюється співвласниками за згодою власників сусідніх квартир, які мають спільний вихід до зазначеного тамбуру, з дотриманням правил добросусідства.

Також вказала, що є безпідставним посилання на судове рішення у справі №766/4161/17, оскільки справи не є аналогічними. Так, рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 травня 2018 року у справі 766/4161/17-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Херсонської області від 12 вересня 2018 року, було задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (третя особа - ОСББ "Миру 35 - Люкс") про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії. Указаним рішенням суду усунуто перешкоди ОСОБА_6 у користуванні електричним щитком, який знаходиться у другому під`їзді на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільно збудованої перегородки біля квартир №23 , №24 , №25 у місці загального користування. У тій справі було встановлено, що електричний щит, який відноситься до квартир №21 (власник ОСОБА_1 ), №22 (власник ОСОБА_4 ), 23, 24, 25 перебуває у самочинно збудованому тамбурі до квартир №№ 23 , 24 , 25 , а тому прямий доступ до нього як мешканцям квартир №21 і №22 , так і електромонтерів відсутній.

Також зазначила, що поза увагою суду залишилось і те, що право кожного із співвласників на користування спільним майном багатоквартирного будинку не є абсолютним та абстрактним і може бути визнаним порушеним іншими співвласниками лише при наявності конкретних обставин, що вказують на обмеження цих прав або спонукання вчиняти дії для їх відновлення, чого не встановлено. Також зазначила, що судом не враховано й того, що станом на листопад 2016 року (час улаштування відповідачами тамбурних перегородок) дозвіл органу місцевого самоврядування на влаштування тамбурної перегородки, якщо це не передбачало втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, законом не вимагався.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до такого висновку.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин встановлено таке.

ОСОБА_2 є власником квартири № 23 у будинку АДРЕСА_1 (другий поверх).

ОСОБА_4 є власником квартири № 22 (другий поверх) , ОСОБА_5 є власником квартири № 27 (третій поверх) , ОСОБА_3 є власником квартири № 2 (перший поверх), які знаходяться в тому самому багатоповерховому житловому будинку АДРЕСА_1 , що перебуває на балансі ОСББ "Миру 35 - Люкс".

Квартира позивача № 23 та квартира ОСОБА_4 № 22 розташовані у другому під`їзді на другому поверсі багатоквартирного житлового будинку, а квартира ОСОБА_3 № 2 та квартира ОСОБА_5 № 27 розташовані у першому під`їзді відповідно на першому та третьому поверхах цього самого будинку.

Вищевказані квартири, у тому числі квартири № 22 та № 23 , не мають спільного коридора та спільного виходу на сходову клітину, а пов`язані спільним коридором з іншими квартирами, а саме: квартира № 23 із квартирами № 24 , № 25 ; квартира № 22 із квартирою № 21; квартира № 2 із квартирами № 1 , № 3 ; квартира № 27 із квартирою № 26 .

Із копії долученого при апеляційному розгляді справи Свідоцтва про право власності від 19.12.2008 року вбачається, що квартира №21 будинку АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної сумісної власності скаржниці ОСОБА_1 та ОСОБА_8 .

Відповідачі зазначали, що з метою збереження тепла у належних їм житлових приміщеннях та недопущення крадіжки приватного майна, власники суміжних квартир (№ 21 , № 22 ; № 1 , № 2 , № 3 ; № 26 , № 27 ) збудували тамбурні перегородки, які позивач вважає перешкодою у доступі до спільного майна багатоквартирного будинку.

Отже, у справі, яка переглядається, предметом спору, який вирішувався судами, є усунення перешкоди ОСОБА_2 у користуванні приміщеннями спільної сумісної власності багатоквартирного будинку шляхом зобов`язання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 демонтувати самочинно збудовані перегородки.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частиною першою ст.385 ЦК України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку, регулюють Закони України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" та "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку".

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" багатоквартирний будинок - це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.5 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку, що фактично було зроблено відповідачами.

Право спільної сумісної власності не передбачає визначення часток співвласників у праві спільної власності, на відміну від права спільної часткової власності, учасник якої наділений правом вимагати виділення йому в натурі частини майна у володіння та користування (ч.ч.2-4 ст.358 ЦК України), а також самостійно розпоряджатися своєю часткою (ст.361 ЦК України).

Проте співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, не тільки володіють та користуються, але й розпоряджаються таким майном за спільною згодою.

Принцип та порядок визначення часток внесків і платежів співвласників на утримання, експлуатацію та ремонт спільного майна встановлений ст.20 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", згідно з якою частка співвласника у загальному обсязі внесків і платежів на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку встановлюється пропорційно до загальної площі квартири (квартир) та/або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.

Отже, багатоквартирний будинок є житловим будинком, будівлею, призначеною для постійного в ній проживання.

Співвідношення площі житлових приміщень (квартир) у багатоквартирному будинку та площі нежитлових приміщень у ньому зумовлене особливостями розміщення нежитлових приміщень у житловому будинку, тобто за загальним правилом є об`єктивним фактором.

Відповідно до ст.18 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" передбачено, що об`єднання зобов`язане забезпечувати дотримання інтересів усіх співвласників при встановленні умов та порядку володіння, користування і розпорядження спільною власністю, розподілі між співвласниками витрат на експлуатацію та ремонт спільного майна, а також припиняти дії третіх осіб, що утруднюють або перешкоджають реалізації прав володіння, користування і розпорядження спільним майном співвласників.

У ст.41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст.13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У п.4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, у редакції, чинній на час улаштування відповідачами тамбурних перегородок, указано, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що перепланування приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотримання встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-530цс16, на яку вірно послався суд першої інстанції і яка є незмінною.

Ураховуючи викладене, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що перепланування спірного приміщення було проведено з дотриманням встановленого законом порядку та зі згоди ОСОБА_2 , як співвласника.

Згідно з повідомленням виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради від 24 листопада 2017 року (а.с.8 т.1) та фотознімками, наданими позивачем, (а.с.9, 10, 11 т.1) у під`їзді № 2 багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 обмежений доступ до коридору загального користування внаслідок проведення перепланування, а саме коридор поділений на три частини, сходова клітка відокремлена від загального коридору.

Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині вимог до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що вказані відповідачі, за відсутності згоди іншого співвласника ОСОБА_2 , здійснили самовільне перепланування, побудувавши перегородки в коридорах, які є спільною сумісною власністю мешканців багатоквартирного житлового будинку, чим порушили передбачене ст.369 ЦК України право позивача.

Аналогічний захист прав співвласника, а саме ОСОБА_4 , забезпечили рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 травня 2018 року у справі 766/4161/17-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Херсонської області від 12 вересня 2018 року, яким задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 (третя особа - ОСББ "Миру 35 - Люкс") про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії.

Указаним рішенням суду усунуто перешкоди ОСОБА_6 у користуванні електричним щитком, який знаходиться у другому під`їзді на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільно збудованої перегородки біля квартир № 23 , № 24 , № 25 у місці загального користування.

Саме до такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 08 квітня 2020 року.

У своїй апеляційній скарзі адвокат Веріковська Тетяна Анатоліївна, діюча від імені ОСОБА_1 , яка не була учасником справи при її розгляді судом першої інстанції, наголошує на порушенні оскаржуваним рішенням прав, свобод та інтересів апелянта ОСОБА_1 , оскільки остання також приймала участь у будівництві перегородки (яку оскаржуваним рішенням суду зобов`язано демонтувати) до своєї квартири №21 та до квартири відповідача ОСОБА_4 , що призводить до порушення прав ОСОБА_1 як особи, яка, де-факто, також є співвласником вказаної перегородки.

Згідно з ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про скасування судового рішення на підставі п.4 ч. 3 ст.376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване рішення суду першої інстанції безпосередньо права та обов`язки скаржника, та лише після встановлення таких обставин, вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи та про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

При перегляді справи апеляційним судом встановлено, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника ОСОБА_1 не вирішувалося.

Прийшовши до такого висновку, апеляційний суд виходить з того, що в мотивувальній частині рішення будь-які висновки суду про права та обов`язки ОСОБА_1 не містяться, також і в резолютивній частині рішення суд прямо не вказав про права та обов`язки вказаної особи. Судом, зокрема, встановлено незаконність самочинно збудованих перегородок до квартир №№21 і 22 та №№26 і 27 та зобов`язано відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 демонтувати відповідні вказані самочинно збудовані перегородки. Самі відповідачі й не заперечували факту побудови вказаних перегородок. Тобто, рішенням жодних обов`язків на скаржницю ОСОБА_1 не покладено. Також, при розгляді справи в суді першої інстанції жодний з відповідачів, зокрема ОСОБА_4 як власник квартири №22 , не зазначали й належних доказів не надавали щодо того, що ОСОБА_1 чи будь-яка інша особа, також приймала участь у будівництві відповідної перегородки (до квартир №№21 і 22 ). Тобто, вони визначилися зі своєю позицією і взяли на себе повну відповідальність за можливі негативні наслідки в результаті незаконно збудованих самочинних перегородок. З іншого боку, не може бути визнано й порушення прав скаржниці ОСОБА_1 ухваленням рішення про зобов`язання іншої особи демонтувати перегородку, яка була би спільно й самочинно збудована вказаною іншою особою за участі інших осіб, зокрема і ОСОБА_1 , якщо про це не зазначається вказаною іншою особою як відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції.

Жодних інших доводів у своїй апеляційній скарзі, які слугували б підставою для висновку про порушення прав скаржника, на відміну від таких у скаргах адвоката Веріковської Тетяни Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_4 , на рішення суду першої інстанції, адвокатом Веріковською Тетяною Анатоліївною, діючою від імені ОСОБА_1 , не надано.

Також, у справі встановлено, що вищевказані квартири, у тому числі квартири № 22 та № 23 , не мають спільного коридора та спільного виходу на сходову клітину, а пов`язані спільним коридором з іншими квартирами, а саме: квартира № 23 із квартирами № 24 , № 25 ; квартира № 22 із квартирою № 21 ; квартира № 2 із квартирами № 1 , № 3; квартира № 27 із квартирою № 26 . Відповідачі зазначали, що з метою збереження тепла у належних їм житлових приміщеннях та недопущення крадіжки приватного майна, власники суміжних квартир (№ 21 , № 22 ; № 26 , № 27 ) збудували тамбурні перегородки, які позивач вважає перешкодою у доступі до спільного майна багатоквартирного будинку. На звернення позивача від 10.11.2017р до виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсон ради щодо встановлення тамбуру у першому під`їзді будинку №35 по вул. Миру на першому поверсі (до квартири №2 власник ОСОБА_3 ) йому було дано відповідь від 24.11.2017р про те, що під час обстеження встановлено, що дійсно у будинку обмежено доступ до коридору загального користування внаслідок проведеного перепланування, а саме коридор поділений на три частини, сходова клітка відокремлена від загального коридору (а.с.8 т.1).

Апеляційний суд враховує й те, що Верховний Суд, розглянувши касаційну скаргу, скасував постанову суду апеляційної інстанції з залишенням в силі рішення суду першої інстанції, в якій (тобто, постанові) було зазначено про те, що предметом спору є перешкоди у користуванні приміщеннями спільної сумісної власності багатоквартирного будинку, які полягають у самочинно влаштованих тамбурних перегородках до квартир, власниками яких є не лише відповідачі, але й інші співвласники, зокрема квартир №1 , №3 , №21 , №26 , особи яких судом не встановлювалися та до участі в справі в установленому процесуальними нормами порядку не залучалися.

Суд апеляційної інстанції також виходить і з того, що у випадку визнання порушеними прав осіб, які заявляють про те, що вони брали участь у будівництві перегородки, буде абсолютно неможливим захист прав позивача, враховуючи необмежену кількість таких осіб та можливість зловживання відповідачем своїми процесуальними правами.

Тобто, визначальним у цій справі для висновку про недоведеність того, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржниці ОСОБА_1 вирішувалося, є те, що в рішенні будь-які висновки суду про права та обов`язки ОСОБА_1 відсутні, те, що судом встановлено незаконність самочинно збудованих перегородок до квартир № 21 , № 22 , а також № 26 , № 27 та зобов`язано саме відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (а не також скаржницю ОСОБА_1 ) демонтувати відповідні вказані самочинно збудовані перегородки, те, що жодний з відповідачів при розгляді справи в суді першої інстанції не зазначав й належних доказів не надав щодо того, що ОСОБА_1 чи будь-яка інша особа, також приймала участь у будівництві перегородки, а також те, що жодних інших доводів у своїй апеляційній скарзі, які слугували б підставою для висновку про порушення прав скаржника, на відміну від таких у попередніх скаргах на рішення суду першої інстанції, скаржником ОСОБА_1 не надано.

Зважаючи на викладене, слід дійти висновку про те, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржниці ОСОБА_1 не вирішувалося, що відповідно до п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України тягне за собою закриття апеляційного провадження.

У своїй скарзі адвокатом Веріковською Тетяною Анатоліївною, діючою від імені ОСОБА_1 , ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в повному обсязі й ухвалення нового рішення про відмову в позові. Однак, апеляційний суд враховує те, що вказані доводи виходять за межі прав адвоката Веріковської Тетяни Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_1 , оскільки частково заявлені в інтересах інших осіб (відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які не уповноважували на захист своїх прав адвоката Веріковську Тетяну Анатоліївну.

На підставі викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Веріковської Тетяни Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_1 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 01 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (третя особа - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Миру 35-Люкс") про усунення перешкод та зобов`язання вчинити певні дії - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту ухвали - 21 січня 2021 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська