Провадження № 22-ц/812/246/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2021 року м. Миколаїв

справа № 478/1250/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Кушнірової Т.Б.,

із секретарем Горенко Ю.В.

переглянувши в апеляційному порядку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до Казанківської селищної ради Миколаївської області

про визнання права на земельну частку (пай)

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області, ухвалене 9 грудня 2020 року суддею Сябренко І.П. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено17 грудня 2020 року),

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Казанківської селищної ради про визнання права на земельну частку (пай).

Позивач зазначав, що з 18 травня 1993 року був членом колгоспу ім.Леніна Казанківського району Миколаївської області (перетвореного у КАСП (КСП) ім.Леніна, СТОВ «Відродження»). 16 травня 1995 року КАСП ім.Леніна отримало державний акт на право колективної власності на землю в межах території Казанківської селищної ради для подальшого розпаювання. Розмір земельної частки (паю) членів КСП в умовних кадастрових гектарах складав 7,2 га. Відсутність у списку членів господарства, що додається до державного акту, не може перешкоджати отриманню земельної частки.

Посилаючись на порушення свого права як члена сільськогосподарського підприємства на одержання земельної частки (паю), ОСОБА_1 просив визнати за ним право на земельну частку (пай) площею 7,2 умовних кадастрових га із земель комунальної власності Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області.

Відповідач Казанківська селищна рада позов не визнала, посилаючись на сплив позовної давності, яка почала перебіг з травня 1995 року, та звернення ОСОБА_1 за захистом земельних прав після 25 років з часу їх порушення.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 9 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що на час видачі державного акту про право постійного користування землею від 16 травня 1995 року ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з КСП ім. Леніна та його не було включено до списку членів, який додавався до державного акту. Звернувшись до суду у серпні 2020 року, позивач пропустив позовну давність за статтею 71 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних відносин.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити його позов. Апелянт посилався на те, що про відсутність свого прізвища у списку членів підприємства, доданого до державного акту, він дізнався лише на початку серпня 2020 року, а тому суд допустився порушень норм цивільного законодавства щодо застосування позовної давності. Правова позиція, викладена у пункті 24 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» не містить посилань на позовну давність, а тому дає підстави для задоволення його позову.

Відповідач правом відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились. Про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с.124-131). Справу розглянуто за участю (в режимі відеоконференції) представника позивача адвоката Ляшенка М.Д.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, пунктом 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі Указ) визначено, що право на земельний пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами цього підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов:

-перебування в членах КСП на час паювання;

-включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю;

-одержання КСП цього акта.

Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі -

КСП), включений до списку, що додається до державного акта на

право колективної власності на землю, набуває права на земельну

частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з

колективної власності через відсутність необхідної для цього землі

остання відповідно до пункту 7 Указу має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про

визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність

відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути

предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП,

сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація,

яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу

сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого

самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної

частки (паю) в натурі, тощо (пункт 24 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», далі Постанова №7).

Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акту на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві й була його членом.

Згідно з частиною 1 статті 1, статті 5 Закону України від 14 лютого 1992 року № 2114 "Про колективне сільськогосподарське підприємство" членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, яке є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство, ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу зі складу його членів. Таким чином, членство у вказаному підприємстві не виникає автоматично на підставі трудових відносин, воно може виникнути після проявлення волевиялення особи стати членом такого підприємства та оформлення в установленому статутом порядку свого статусу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював у колгоспі ім.Леніна (КСП ім.Леніна) з 2 жовтня 1992 року по 29 травень 1993 року (а.с.78).

До членів колгоспу (КСП) ім.Леніна позивача прийнято 18 травня 1993 року (а.с.8-10,38-40).

Відомостей про виключення (вибуття) ОСОБА_1 з членів КСП ім.Леніна матеріали справи не містять.

16 травня 1995 року колективному акціонерному сільськогосподарському підприємству (колгоспу) ім. Леніна Казанківського району Миколаївської області видано державний акт на право колективної власності на землю серії МК№1 про передачу у колективну власність 3939,7 га землі для ведення сільськогосподарського виробництва (а.с.11-12).

До державного акту додано список членів КСП ім.Леніна (515 чоловік), в якому прізвище ОСОБА_1 не значиться (а.с.15-21).

Розрахунок вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах у КСП ім.Леніна проводився, виходячи з загальної площі земельної ділянки, переданої у колективну власність, та кількості членів підприємства 515 чоловік. Розмір земельної частки (паю) визначено комісією у 7,2 га (а.с.14).

КПС ім.Леніна реорганізоване у СТОВ «Відродження».

Отже, встановлені обставини свідчать про те, що станом на час отримання КСП ім.Леніна землі у колективну власність для подальшого розпаювання (16 травня 1995 року) ОСОБА_1 не перебував з підприємством у трудових відносинах, але ймовірно залишався його членом.

До списків, що додаються до Державного акту на право колективної власності на землю, ОСОБА_1 включено не було.

Виходячи з доводів та вимог апеляційної скарги (частини 1 статті 367 ЦПК), апеляційний суд не дає оцінку висновку суду першої інстанції щодо наявності/ відсутності у позивачки права на земельну частку (пай).

Рішення суду оскаржується лише в частині висновку про сплив позовної давності.

Правове регулювання питань позовної давності здійснювалось нормами глави 5 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин (1992-1995 роки).

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (стаття 76 ЦК УРСР).

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК УРСР).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17).

Враховуючи характер спірних відносин та конкретні обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з початку розпаювання земель у КСП ім.Леніна (1995 рік) позивач не міг не знати про порушення свого права, або, принаймні, міг дізнатись про таке порушення.

Будь-яких доказів на спростування такого висновку або доведення протилежного ОСОБА_1 суду не надав.

Не містить посилань на обставини, що стосуються позовної давності, і апеляційна скарга позивача.

Апеляційний суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що правова позиція, викладена у пункті 24 Постанови №7 щодо наслідків невнесення до списку особи, яка була членом КСП на час передачі землі у колективну власність, спростовує висновок суду щодо застосування позовної давності. Цим правилом визначається право на пай за певних умов та не спростовується необхідність застосування позовної давності у цьому випадку.

Отже основний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 відповідає обставинам справи та вимогам цивільного та земельного законодавства.

Крім того, заявляючи позов лише до органу місцевого самоврядування (без врахування дійсного розпорядника земель державної власності сільськогосподарського призначення), ОСОБА_1 не визначив особу, яка порушила його права на пай, не зазначив підстав виникнення обов`язку саме у Казанківської селищної ради на поновлення цих прав та дієвий спосіб його поновлення, що також може бути самостійною підставою для відмови в позові.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 не доплатив 420,40 грн. судового збору, розмір якого має визначатись за підпунктом 6 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону «Про судовий збір» та складати 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви ( 840,80 х150%) 1261,2 грн. Недоплачений судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Керуючись статями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 9 грудня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 420,40 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Т.Б.Кушнірова

---------------------------------

Повну постанову складено 22 січня 2020 року