ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/645/21 Справа № 201/906/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА
18 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого судді Куценко Т.Р.
суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
ОСОБА_1 ,
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики, -
в с т а н о в и л а:
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики /а.с. 3-5/.
Позов обґрунтовано тим, що 31.12.2016 р. між нею та відповідачкою було укладено договір позики грошових коштів в сумі 1 500 дол. США зі строком повернення до 31.01.2017р., про що відповідачкою складена розписка. Відповідачка у визначений умовами договору строк суму позики не повернула.
Враховуючи викладене, просила стягнути з відповідачки на її користь суму позики у розмірі 1 500 дол. США та 3% річних у розмірі 3 247 грн. Крім того, просила стягнути з відповідачки судові витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 31.12.2016 р. в розмірі 1 500 дол. США основний борг та три відсотки річних у розмірі 3 247 грн. 81 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн., що в загальній сумі становить - 3 840 грн. 80 коп.

В задоволенні іншої частини вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу відмовлено /а.с. 45-47/.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом допущено порушення норм процесуального та матеріального права /а.с. 54-58/.

ОСОБА_2 не скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд першої інстанції задовольняючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 31.12.2016р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів в сумі 1 500 дол. США зі строком повернення до 31.01.2017 р., про що відповідачкою складена розписка (а.с. 8, 34).

Відповідачка у визначений умовами договору строк суму позики не повернула.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Вказана позиція викладена в постанові Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_1 не заперечує факту отримання грошових коштів та написання нею розписки стосовно отримання коштів, однак, вона заперечує той факт, що вона отримала від позивача ОСОБА_2 грошові кошти саме у сумі 1 500 дол. США, оскільки насправді отримала 1 300 дол. США.

Відповідачем не заперечується факт отримання коштів та написання розписок щодо отримання коштів, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню.

Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Вказана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу, оскільки відповідач не виконав умов укладеного з позивачами договору позики, оформленого розпискою, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув і колегія суддів з ним погоджується в повній мірі.

Таким чином, враховуючи вищевикладене колегія суддів, приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики (розписок) у розмірі 1 500 дол. США підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено факт наявності договірних зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , а наявність оригіналу розписки саме у ОСОБА_2 підтверджує факт того, що ОСОБА_1 отримала вказані кошти саме у позивача та відсутність у вказаній розписці відомостей стосовно повернення коштів свідчить про те, що відповідач взяті на себе зобов`язання до теперішнього часу не виконала.

Щодо заявлених вимог про стягнення 3% річних у національній валюті, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

У цьому випадку колегія суддів приходить до висновку про те, що оскільки з відповідача підлягає стягнення заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочена сума визначена у розмірі 1 500 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме із 1 500 доларів США.

Тому, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначення 3 % річних у національній валюті у зв`язку з чим приходить до висновку про скасування рішення суду в цій частині та ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 1 500 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, за період визначений позивачем, а саме з 01 лютого 2017 року до 22 січня 2020 року, що становить 1086 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Тобто 1 500 доларів США х 1086 днів х 3 : 100 : 365 = 133,89 доларів США.

Враховуючи, що відповідач не виконала умов укладеного з ОСОБА_2 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного написання яких нею не заперечувався, а також, те, що ОСОБА_1 у визначений сторонами у договорах строк кошти не повернула, тому ОСОБА_1 зобов`язана сплатити позивачу суму основного боргу у розмірі 1 500 дол. США за договором позики (розписка) з урахуванням 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення в частині стягнення витрат на правову допомогу, оскільки розмір заявлений позивачем, а саме 6 000 грн. враховуючи кількість годин необхідних для надання послуг, які були надані адвокатом у вказаній справі, а також враховуючи предмет позову є завищеним, а тому стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. відповідає критерію реальності та розумності.

Доводи скарги щодо порушення судом процесуальних прав відповідача, а саме, що судом було відмовлено у задоволенні клопотання про перенесення слухання справи, чим порушив її право на судовий захист, а також те, що у цей час діяли карантинні обмеження, колегія суддів не бере до уваги, оскільки дані доводи не спростовують обгрунтованих висновків суду.

Доводи скарги про те, що заявник отримала від ОСОБА_2 кошти у розмірі 1 300 дол. США, а не 1 500 дол. США є безпідставними, оскільки спраостовуються самим змістом розписки.

Доводи скарги про те, що борг частково було повернуто позивачу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані доводи жодним доказом не підтверджені. Крім того, розписка також не містить відомостей стосовно часткового повернення коштів.

Доводи скарги про те, що розписка є підробленою є безпідставними та зводяться до припущень заявника. Крім того, як вбачається зі змісту рішення суду, оригінал розписки надавався позивачем для огляду у судовому засіданні та суддею було завірено копію вказаної розписки, яка знаходиться в матеріалах справи (а.с. 34).

Доводи скарги про те, що відповідач не підписувала розписку спростовується змістом самої ж апеляційної скарги.

Доводи скарги про те, що не було визначено строк повернення коштів є безпідставними та спростовуються змістом самої розписки, а тому також є безпідставними доводи скарги, що позивач повинна була направити відповідачу вимогу із зазначенням дати виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року в частині стягнення боргу за договором позики (розписки) залишити без змін, а в частині стягнення 3% річних за договором позики скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вказаних позовних вимог, оскільки при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення 3% річних в національній валюті.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року в частині стягнення боргу за договором позики (розписки) та в частині стягнення витрат на правову допомогу залишити без змін.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2020 року в частині стягнення 3% річних - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 133,89 доларів США.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров