Дата документу 22.11.2021 Справа № 320/5802/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3763/21 Головуючий у 1-й інстанції: Ковальова Ю.В.
Є.У.№ 320/5802/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

із апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника-адвоката Скворцової Олени Володимирівни на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26.08.2021 року,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за трьома договорами позики та трьох відсотків річних.

В обґрунтування позову зазначала, що 25 квітня 2014 року вона позичила ОСОБА_2 1 000 доларів США та 3 140 гривень строком до 09 вересня 2014 року, про що остання склала розписку.

13 травня 2014 року вона позичила відповідачці 500 доларів США строком до 09 вересня 2014 року, на підтвердження чого остання написала розписку.

11 червня 2014 року вона позичила відповідачці 100 доларів США та 5000 грн. строком до 09 вересня 2014 року, що підтверджується розпискою.

Посилаючись на те, що позичальник взяті на себе зобов`язання не виконала, борг не повернула, просила суд стягнути з останньої на її користь суму боргу в розмірі 1600 доларів США та 8140 грн., а всього в гривневому еквіваленті 49 500 грн. та 3 % річних від простроченої суми боргу, а саме на 09 вересня 2017 року за 1095 днів позиченої у доларах США в сумі 144 долара США, що еквівалентно 3722,40 грн. та за 1095 днів позиченої у гривнях у сумі 732,60 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 серпня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договорами позики від 25.04.2014, 13.05.2014 та від 11.06.2014 у розмірі 1600 доларів США, що еквівалентно 41 360 грн., 8 140 грн., три відсотки річних за вказаними договорами позики у сумі : 144 долара США, що еквівалентно 3722,40 грн. та 732,60 грн., а також судовий збір у розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 в особі представника-адвоката Скворцової О.В. подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_2 грошові кошти на користь ОСОБА_1 , оскільки вказані грошові кошти були повернути останній 09.09.2014. Суд першої інстанції не прийняв до уваги ані пояснення ОСОБА_2 , ані свідка ОСОБА_3 . Вважає, що судом першої інстанції надана неналежна оцінка тому факту, що за заявою ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження з приводу шахрайських дій ОСОБА_1 .

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження і апеляційна скарга направлені ОСОБА_1 та отримані нею 02.11.2021 року. Відзив

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Частинами 1, 2, 5 ст.263 ЦПК Українивизначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним нормам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Встановлено, що 25 квітня 2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачка отримала грошові кошти в сумі 1000 доларів США та 3140 грн. Відповідачка зобов`язалася повернути борг в строк до 09 вересня 2014 року.

У підтвердження цього відповідачка ОСОБА_2 видала позивачу письмову розписку від 25 квітня 2014 (а.с.51 Т.1).

Також, 13 травня 2014 між позивачкою та відповідачкою був укладений договір позики, відповідно до якого відповідачка отримала грошові кошти в сумі 500 доларів США. Відповідачка зобов`язалася повернути борг в строк до 09 вересня 2014 року.

У підтвердження цього ОСОБА_2 видала позивачу письмову розписку від 13 травня 2014 року (а.с.50 Т.1).

Крім того, 11 червня 2014 між позивачкою та відповідачкою був укладений договір позики відповідно до якого відповідачка отримала грошові кошти в сумі 5000 грн. та 100 доларів США, які ОСОБА_2 зобов`язалася повернути борг в строк до 09 вересня 2014 року.

У підтвердження цього ОСОБА_2 видала позивачу письмову розписку від 11.06.2014 року (а.с.49 Т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у визначені договорами позики строки позичальник взяті на себе зобов`язання не виконала, борг не повернула та стягнув з позичальника на користь кредитодавця всю суму боргу і 3% річних.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, висловленим у постанові від 02.06.2021 року у справі № 531/152/19, провадження № 61-12849св20.

ОСОБА_1 на підтвердження доводів свого позову надала до суду першої інстанції оригінали боргових розписок, які були складені ОСОБА_2 (т.1 а.с.49-51).

ОСОБА_2 не заперечувала, що вказані розписки складені нею особисто.

Вказане дає підстави для висновку, що ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобов`язання та не повернула у строк ОСОБА_1 взяті у позику грошові кошти.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що вона повернула борг ще у вересні 2014 року є неспроможними, оскільки ине підтверджені належними і допустимими доказами.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

ОСОБА_2 не оспорювала договір позики, а наявність кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, внесеного до ЄРДР за її заявою з приводу шахрайських дій ОСОБА_1 не свідчать про відсутність у відповідача обов`язку з повернення отриманих у позику коштів позивачу та не є преюдиційними за відсутності набравшого силу вироку у вказаному кримінальному провадженні (правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 718/1161/16-ц)

У частині першій статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

ОСОБА_2 у встановлений в договорі строк, а саме до 09.09.2014 року не повернула позивачеві борг у позивача виникло право на стягнення з відповідача суми боргу та 3% річних.

Відповідно до розрахунку, який не спростований ОСОБА_2 , сума трьох відсотків річних на позику в розмірі 1600 доларів США склала - 144 доларів США, що еквівалентно 3722,40 грн., а на позику в сумі 8140,00 грн.- 732,60 грн. відповідно.

Таким чином, враховуючи межі позовних вимог, зазначені суми також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, на виконання вимог п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України в повній мірі, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з рішенням суду проте висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника-адвоката Скворцової Олени Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 серпня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий І.В. Кочеткова
Судді А.В. Дашковська

О.М. Кримська