Справа 556/1340/20
Номер провадження 2/556/370/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.01.2021 дата розгляду справи

Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді Іванків О.В.,

секретарів судового засідання Кньовець Н.П., Подерня О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

відповідача ОСОБА_5 ,

представника відповідача ОСОБА_6 ,

представника третьої особи Босика В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Володимирецька районна державна адміністрація про відібрання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_5 , треті особи Володимирецька районна державна адміністрація, Каноницька сільська рада про визначення місця проживання дитини та позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказаний позов надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області 26.08.2020 року.

28.08.2020 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

08.09.2020 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_5 , яка заперечила позовні вимоги, просила відмовити в задоволенні позову.

11.09.2020 року від відповідача ОСОБА_5 надійшла зустрічна позовна заява про визначення місця проживання дитини та позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

20.10.2020 року від ОСОБА_10 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні зустрічного позову та надав письмові докази в обґрунтування заперечень.

29.10.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

16.12.2020 року надійшло клопотання представника відповідача ОСОБА_11 про відхилення висновку, витребування матеріалів, виклику для допиту лікарів та призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 17.12.2020 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

28.12.2020 року представник відповідача ОСОБА_11 звернувся з клопотанням про призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи позивача ОСОБА_12 задоволенні вказаного клопотання відмовлено ухвалою суду від 28.12.2020 року.

Того ж числа представником відповідача адвокатом Печончиком О. заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Рівненським апеляційним судом апеляції на постанову Володимирецького районного суду від 02.11.2020 року у справі про адміністративне правопорушення, в задоволенні цього клопотання судом відмовлено.

30.12.2020 року надійшла заява ОСОБА_4 про відвід судді Іванків О.В., в задоволенні якої відмовлено.

11.01.2021 року представник відповідача ОСОБА_11 надав клопотання про визначення батьківства та призначення експертизи ДНК, ухвалою суду в задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представники підтримали первісний позов, надали пояснення по його суті. Зокрема, ОСОБА_9 пояснив, що бажає виховувати свою доньку ОСОБА_13 , любить її, має змогу піклуватись і утримувати дитину. Разом з тим, відповідачі ОСОБА_14 та ОСОБА_15 - батьки його покійної дружини - незаконно утримують дитину в себе, перешкоджають його побаченням з донькою, налаштовують дитину проти батька. Просив задовольнити власний позов, відібрати дитину у відповідачів та передати йому. Заперечив проти зустрічного позову про визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав.

Відповідачі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , її представник в судовому засіданні заперечили проти первісного позову, пояснили, що останніх три роки ОСОБА_13 проживала в їх сім`ї разом зі своєю матір`ю ОСОБА_16 - донькою відповідачів. Відносини між ОСОБА_17 та позивачем ОСОБА_9 були неприязними, позивач вигнав дружину з донькою з дому. Після трагічної загибелі ОСОБА_17 дитина залишилась проживати в сім`ї відповідачів, будь-якого інтересу до неї батько не проявляв. Лише в кінці серпня поточного року ОСОБА_9 почав вимагати передати дитину йому для влаштування в школу у Володимирці. При цьому позивач намагався відібрати дитину насильно, налякав її, завдав тілесні ушкодження та психологічну травму. В цілому ОСОБА_9 негативно характеризується, схильний до вчинення правопорушень, ухилявся від служби в армії. В той же час, в сім`ї ОСОБА_18 для ОСОБА_13 створені комфортні умови, середовище є для неї звичним, дружнім, тому передача дитини батькові не відповідатиме інтересам дитини. З врахуванням викладених обставин просили відмовити в первісному позові та задовольнити зустрічний позов про визначення місця проживання дитини та позбавлення ОСОБА_9 батьківських прав.

Представник третьої особи - Володимирецької районної державної адміністрації - підтримав первісний позов ОСОБА_10 , заперечив проти задоволення зустрічного позову, пояснив, що батько має переважне право перед усіма іншими родичами на виховання дитини. Будь-яких обставин, які б свідчили, що батько ОСОБА_9 неспроможний виконувати свої обов`язки не встановлено, підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні.

Представник третьої особи - Каноницької сільської ради - клопотав про розгляд справи в його відсутності, на основі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, інших учасників провадження, пояснення свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до наступних висновків.

Встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_20 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_14 , ОСОБА_15 є дідом та бабою малолітньої ОСОБА_21 , а саме батьками її матері, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_22 серія НОМЕР_2 та свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 , з якого вбачається, що ОСОБА_23 після укладення шлюбу з ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_24 ».

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_20 загинула, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

Малолітня ОСОБА_25 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 по місцю реєстрації свого батька ОСОБА_1 , фактично проживає в АДРЕСА_2 , по місцю проживання діда та баби, що підтверджується довідкою №151 від 25.08.2020 року, виданою КП «Аква», та довідкою №770 від 26.08.2020 року, виданою старостою с.Озеро Каноницької сільської ради.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч.4 ст.29 Цивільного Кодексу України, ст.160 Сімейного Кодексу України, місцем проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Як вбачається зі ст.ст.151, 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що після смерті матері малолітньої ОСОБА_21 ІНФОРМАЦІЯ_3 , місцем проживання дитини є місце проживання її батька - позивача ОСОБА_1 . При цьому суд констатує, що спір про визначення місця проживання дитини можливий лише між батьками дитини, як це вбачається зі ст.ст.160, 161 Сімейного Кодексу України, а не між одним з батьків та іншими родичами.

Аналіз норм чинного сімейного законодавства України, а саме ч.2 ст.161, абз.2 ч.1 ст.162, ч.3 ст.163 Сімейного Кодексу України, засвідчує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них.

Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Разом з тим, відповідачами за первісним позовом не надано доказів, які б свідчили про те, що батько малолітньої дитини ОСОБА_21 не може створити належних умов для її виховання чи розвитку, а також доводили б, що проживання дитини з батьком не відповідає її інтересам.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 має постійне місце проживання, крім того є власником житлового будинку в АДРЕСА_3 . Позивач має постійне місце роботи та щомісячний дохід, не перебуває на обліку в лікарів нарколога та психіатра, відомості про аморальну поведінку позивача відсутні.

Крім того, ОСОБА_9 цікавився життям дитини, після смерті дружини активно висловив бажання забрати дитину від діда та баби, займатись вихованням доньки, для реалізації своїх прав звертався до органу опіки та піклування Володимирецької районної державної адміністрації, вжив заходи до влаштування дитини до школи.

Наведене підтверджується письмовими доказами - довідками з місця роботи ОСОБА_9 , копіями свідоцтва про право власності на житловий будинок, довідками №49 та №52 від 03.09.2020 року, довідкою-характеристикою №02-23/1864 від 01.10.2020 року, копією заяви ОСОБА_26 про зарахування доньки до Володимирецького районного колегіуму, наданими суду фотографіями, а також показаннями свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , які в своїх поясненнях підтвердили наявність у ОСОБА_10 батьківських почуттів до доньки, бажання спілкуватись з ОСОБА_13 , виховувати її.

Твердження відповідачів про те, що ОСОБА_31 не проявляв інтересу до доньки спростовуються названими вище доказами. Крім того, з пояснень відповідачів, показань свідків ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_34 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 вбачається, що позивач ОСОБА_9 час від часу приїжджав до ОСОБА_13 в село, брав її гуляти.

Відповідачі також не надали жодного доказу того, що проживання дитини з батьком не відповідатиме її інтересам.

Зокрема, судом встановлено, що з часу свого народження ОСОБА_13 з батьками проживала в смт.Володимирець, з вересня 2017 року до 01 лютого 2018 року відвідувала дитячий дошкільний заклад «Малятко». В подальшому, разом з матір`ю переїхала в с.Озеро, де також відвідувала ДНЗ «Пролісок». Вказані обставини підтвердили в своїх поясненнях учасники провадження, крім того на їх підтвердження суду надано письмові докази, які спростовують твердження відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про те, що проживання в с.Озеро є звичним для неї та єдиним відомим і комфортним середовищем.

При цьому суд констатує, що до смерті ОСОБА_17 , батьки малолітньої дитини самостійно та за взаємною згодою вирішували питання виховання дитини, в т.ч. щодо її місця проживання, форм участі у вихованні та утриманні, частоти побачень та з інших питань. В той же час, після смерті матері дитини, позивач, який залишився єдиним з батьків, має переважне перед іншими особами право на виховання дитини, в т.ч. і на визначення місця її проживання.

Судом також встановлено, що малолітня ОСОБА_25 має емоційну прихильність до батька, не боїться його, вважає членом своєї сім`ї, не має заперечень щодо переїзду до батька у Володимирець, пам`ятає своє попереднє життя з татом і мамою в будинку. Це підтверджується довідкою практичного психолога ОСОБА_38 , виданою на підставі проведення обстеження та бесіди із ОСОБА_39 , проведеною у відповідності до ухвали суду.

При вирішенні первісного позову суд приймає до уваги також висновок органу опіки та піклування Володимирецької районної державної адміністрації № вих - 5004/01-34/20 від 26.11.2020 року, з якого вбачається, що повернення дитини батькові (відібрання дитини) відповідає інтересам ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Будь-яких підстав вважати даний висновок необґрунтованим та упередженим у суду немає, у зв`язку з чим він не підлягає відхиленню у відповідності до ч.6 ст.19 Сімейного Кодексу України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що первісний позов про відібрання дитини є обґрунтованим, доведеним належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягає задоволенню.

З приводу зустрічного позову судом встановлено наступне.

Як вже зазначалось, ОСОБА_15 звернулась до суду з зустрічним позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини та позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_13 .

У відповідності до ст.ст.160, 161 Сімейного Кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

В даному випадку, на думку суду, місце проживання малолітньої ОСОБА_9 повинно визначатись її батьком - ОСОБА_1 , і спір про місце проживання між батьком та іншими родичами дитини неприпустимий. При цьому, задоволення судом первісного позову ОСОБА_26 про відібрання дитини унеможливлює визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_21 з іншими членами сім`ї.

Щодо позбавлення ОСОБА_9 батьківських прав, суд прийшов до таких висновків.

Позивач звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 . Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не приділяв дитині належної уваги та турботи, застосував до дитини насильство.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та пояснили суду, що відповідач безпідставно злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, негативно характеризується, 28.08.2020 року заподіяв доньці тілесні ушкодження.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на зустрічний позов, в якому заперечив проти позову, пояснив, що він любить свою доньку ОСОБА_13 , бажає її виховувати. Деякий час до смерті дружини донька разом з матір`ю дійсно проживали в селі Озеро, після смерті дружини ОСОБА_40 він не заперечував, щоби донька пожила в дідуся та бабусі в літній період, однак ніколи не мав наміру залишити доньку, відвідував її в с.Озеро, спілкувався, привозив подарунки, має нормальні відносини з ОСОБА_13 , бажання та можливості її виховувати. Конфлікт між ним та родиною ОСОБА_18 виник з приводу влаштування дитини до школи, оскільки він, як батько, записав доньку до Володимирецького районного колегіуму, а дід та баба наполягали на навчанні ОСОБА_13 в Озерській школі. Будь-якого насильства щодо дитини він не вчиняв, 28.08.2020 року конфлікт виник між ним та сестрою покійної дружини ОСОБА_36 , яка намагалась вирвати ОСОБА_13 у нього з рук, і в ході цього дівчинці могли бути заподіяні тілесні ушкодження. Просив відмовити в задоволенні позову.

Позивачем на підтвердження своїх доводів надано письмові докази щодо характеристики позивача та її родини, акти обстеження житлово-побутових умов проживання, показання свідків, довідки, листи та висновки державних установ.

З цих доказів вбачається, що малолітня ОСОБА_25 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає без реєстрації в с.Озеро в родині своїх діда та баби ОСОБА_18 . Житлові умови в родині є задовільними, ОСОБА_18 характеризуються позитивно, мають власне житло, дохід.

Разом з тим, сукупність вказаних обставин, на думку суду, не є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Так, у відповідності до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ст.164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Зі ст.ст.111, 112, 114 Закону України «Про охорону дитинства», вбачається, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Вказані положення вітчизняного законодавства відповідають також і вимогам міжнародно-правових нормативних актів, які також є джерелом права. Зокрема, у додатку до Рекомендації Rec(2005)5 Комітету міністрів, прийнятої 16 березня 2005 року, перелічено основні принципи забезпечення прав дітей, які виховуються в інтернатських закладах. Зокрема, ці принципи передбачають таке: "...Сім`я є природним середовищем для розвитку і забезпечення добробуту дитини, і головну відповідальність за виховання та розвиток дитини покладено на батьків; наскільки це можливо, мають вживатися профілактичні заходи з підтримки дітей і сімей з урахуванням їхніх особливих потреб; встановлення опіки над дитиною має залишатися винятком, і головною метою такого заходу є захист інтересів дитини...; рішення про встановлення опіки над дитиною і сам такий захід не повинні бути предметом дискримінації.

Таким чином, аналіз вказаних норм в сукупності із положеннями ст.51 Конституції України, у відповідності до якої сім`я, дитинство, материнство та батьківство охороняються державою, свідчить, що позбавлення батьківських прав є винятковим засобом захисту інтересів дітей, і перелік підстав позбавлення батьківських прав, наведений у ст.164 СК України, є вичерпним.

Підставою позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 позивач зазначила ухилення ним від виконання обов`язків по вихованню доньки та насильство відносно дитини.

Як вбачається зі змісту п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду №3 від 30.03.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце в тих випадках, коли вони не піклуються про фізичний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загально признаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

В той же час, в ході судового розгляду даної справи судом встановлено, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не ухиляється умисно та систематично від виховання своєї доньки, а конфліктна ситуація виникла між сторонами у справі та іншими дорослими членами сім`ї, а не у відносинах батька та дитини.

Зокрема, як вже відзначив суд, до часу смерті ОСОБА_20 , вона та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, і як батьки малолітньої доньки ОСОБА_13 самостійно, за домовленістю між собою, вирішували питання виховання дитини.

Починаючи з 08 травня 2020 року, тобто в період після смерті матері дитини, її батько ОСОБА_1 відвідував доньку, забирав її на прогулянки, спілкувався з дитиною, привозив їй подарунки, ОСОБА_13 проводила час в будинку батька. Ці обставини підтвердили в своїх поясненнях допитані в судовому засіданні свідки. При цьому навіть свідки, викликані з ініціативи представника позивача ОСОБА_8 , не заперечили, що після похорон дружини ОСОБА_9 приїжджав до доньки, хоча і робив це, на думку свідків, недостатньо часто.

Твердження свідків ОСОБА_36 , ОСОБА_37 про те, що ОСОБА_9 відвідував доньку в нетверезому стані, не підтверджуються об`єктивними доказами.

З приводу заподіяння тілесних ушкоджень малолітній ОСОБА_9 судом встановлено наступне.

01.09.2020 року до ЄДРСР за №0000051 внесено відомості за ст.125 ч.1 КК України фактом заподіяння тілесних ушкоджень малолітній ОСОБА_41 . Вказані відомості внесено за заявою ОСОБА_42 від 31.08.2020 року.

В ході розслідування даного кримінального провадження дізнавачем встановлено, що 28.08.2020 року біля 18 год.30 хв. в с.Озеро виник конфлікт між ОСОБА_9 , який хотів забрати свою доньку ОСОБА_13 в ОСОБА_43 , та ОСОБА_44 і ОСОБА_36 , які цьому перешкоджали. В ході конфлікту його учасники кричали, ображали один одного, вихоплювали та тягнули малолітню ОСОБА_45 , яка була на руках в батька або в тітки ОСОБА_36 , в ході чого дитині могли бути заподіяні тілесні ушкодження у вигляді синців на стегнах. Умислу на заподіяння тілесних ушкоджень малолітній доньці в діях ОСОБА_9 досудовим розслідуванням не встановлено; 18.09.2020 року постановою начальника сектору дізнання Володимирецького ВП Вараського ВП ГУНП в Рівненській області кримінальне провадження №0000051 закрито за відсутністю складу злочину. На час судового розгляду позову ОСОБА_8 вказана постанова залишалась чинною, не оскаржувалась і не була скасована.

Записи обстеження малолітньої ОСОБА_9 , зроблені сімейним лікарем 28.08.2020 року та лікарем-психіатром 01.09.2020 року виключно зі слів тітки дитини, ймовірно свідка ОСОБА_36 , яка була одним із учасників конфлікту. З огляду на це, достовірність таких обстежень викликає обґрунтовані сумніви. При цьому суд звертає увагу також і на ту обставину, що від подальшого обстеження дитини в Рівненському обласному центрі психічного здоров`я населення у відповідності до путівки-направлення від 02.09.2020 року родина ОСОБА_18 відмовилась.

Що стосується постанови Володимирецького районного суду від 02.11.2020 року, якою провадження відносно ОСОБА_1 за ст.173-2 ч.1 КУпАП закрито на підставі ст.38 КУпАП, то вказана постанова не набрала законної сили, оскільки оскаржена в апеляційному порядку.

З огляду на це, вказані докази не є належними і не підтверджують факту насильства ОСОБА_1 відносно своєї малолітньої доньки.

З довідки та характеристик малолітньої ОСОБА_9 , складених психологом ОСОБА_46 , вбачається, що дитина прив`язана до всіх членів родини, в т.ч. до батька, потребує більшої його участі в своєму житті, любить тата, вважає його членом сім`ї. Дитина на момент обстеження перебувала в стані довготривалої напруги, емоційної тривоги, який викликаний як відповідними змінами в житті дитини (початок шкільного навчання, втрата близької людини), так і триваючим сімейним конфліктом.

З метою забезпечення прав та інтересів дитини, при з`ясуванні думки дитини щодо питань, які вирішуються в ході судового розгляду, суд обмежився відомостями, отриманими в ході бесіди психолога з малолітньою ОСОБА_9 , оскільки її особиста участь в судовому засіданні може негативно вплинути на психологічний стан дитини та її подальші внутрішньо-сімейні стосунки.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що належних та переконливих доказів умисного ухилення відповідача від обов`язку по вихованню доньки та жорстокого поводження з дитиною не здобуто, і позивачем за зустрічним позовом таких доказів не надано.

Інформація, надана представником ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_9 ухилявся від служби у Збройних Силах України, а також звернення сільського голови з приводу порушення ОСОБА_47 правил дорожнього руху не спростовують висновків суду, оскільки не відносяться до предмету доказування у справі про позбавлення батьківських прав.

Інші обставини для позбавлення батьківських прав, передбачені пунктом 1 та пунктами 4-6 ст.164 Сімейного Кодексу України у даному випадку відсутні, і жодними доказами не підтверджені.

З висновку органу опіки та піклування Володимирецької районної державної адміністрації № вих - 5004/01-34/20 від 26.11.2020 року вбачається, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо його доньки ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є недоцільним.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що застосування такого крайнього заходу втручання у сімейне життя як позбавлення батьківських прав в даному випадку немає законних підстав і не є виправданим.

При цьому суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема висновки, викладені у справі «Савіни проти України» (справа №39948/06) від 18.12.2008 року. Так, суд встановив, «що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини… Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад,забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням».

У рішенні від 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» та у рішенні від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вказував, що при визначені найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення зустрічного позову немає.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Малолітню ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_1 негайно відібрати у баби ОСОБА_5 та діда ОСОБА_4 та повернути за місцем проживання батька ОСОБА_1 , в АДРЕСА_1 .

Рішення в частині відібрання малолітньої дитини допустити до негайного виконання у відповідності до п.5) ч.1 ст.430 ЦПК України.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визначення місця проживання малолітньої дитини та позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_13 відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Повний текст рішення буде проголошено 21 січня 2021 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У відповідності до п.15.5) розділу Х111 Прикінцеві положення, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються до або через Володимирецький районний суд Рівненської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуюча:

Повний текст рішення проголошено 22 січня 2021 року о 17 год. 15 хв.

Учасники провадження

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканець АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканка АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканець АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Третя особа Служба у справах дітей Володимирецької районної державної адміністрації, см.Володимирець, Рівненської області, вул.Грушевського, 56, .

Третя особа Каноницька сільська рада, 34333, с.Каноничі, вул.Калініна, 88,