ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/292/20 Номер провадження 22-ц/814/2422/21Головуючий у 1-й інстанції Зіненко Ю. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача - адвокат Савчук О.В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2021 року, ухвалене суддею Зіненком Ю.В., повний текст рішення складено - 01 вересня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області, правонаступником якої є Полтавська районна державна адміністрація Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Решетилівська міська рада Полтавської області, про визнання права на земельну частку (пай), -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області, третя особа: Решетилівська міська рада Полтавської області, про визнання права на земельну частку (пай).

Позовна заява обгрунтована тим, що позивач з 17.09.1993 р. по 06.04.1996 р. був членом КСП «Промінь Леніна» та працював трактористом. У період з 19.12.1993 р. по 31.05.1995 р. ОСОБА_1 перебував на строковій військовій службі у Збройних силах України та після призову не звільнявся з роботи та залишався членом КСП «Промінь Леніна». У 1995 році було сформовано список громадян - членів КСП «Промінь Леніна» Великобагачанського району Полтавської області, що був додатком до Державного акту на право колективної власності на землю, які мають право на земельну частку (пай), до якого, зокрема, входив ОСОБА_1 . Протягом усього часу позивачу не було видано сертифікату на земельну частку (пай) як члену колгоспу, а пізніше, як йому стало відомо, він був викреслений із списку членів КСП «Промінь Леніна», які мали право на земельну частку (пай). Позивач просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай) у середньому розмірі, що встановлений по Остап`ївській сільській раді, як члену колективного сільськогосподарського підприємства «Промінь Леніна».

Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 26 травня 2021 року залучено до участі у справі правонаступника відповідача - Полтавську районну державну адміністрацію Полтавської області, замінивши Решетилівську районну державну адміністрацію Полтавської області (а.с. 81).

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області, правонаступником якої є Полтавська районна державна адміністрація Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Решетилівська міська рада Полтавської області, про визнання права на земельну частку (пай) - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з моменту порушення прав позивача пройшло більше трьох років, а доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності ним не наведено, тому у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд погодився з тим, що позивач має право на земельну частку (пай), але вказав, що позивач не довів поважність причин пропуску строку позовної давності. Позивачем будо надано доказ того, що згідно листа Решетилівської міської ради Полтавської області від 08.04.2020 року, позивач викреслений зі списку членів колгоспу, які мають право на земельну частку (пай), саме з цієї дати позивач дізнався, що його право порушено, отже, строк позовної давності слід рахувати з 08.04.2020 року. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до держаного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, але позивач не знав що він виключений зі списку членів колгоспу, що мають право на земельну частку (пай), позивач вважав, що його членство доведено списком, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю, а дізнався про порушене право лише з листа Решетилівської міської ради від 08.04.2020 року. Виходячи із суті правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, то позовну давність застосувати не можливо, оскільки це суперечить не тільки природі позову, а й праву, що захищається. У позивача, як члена сільськогосподарського товариства, виникло право на земельну частку (пай), а реалізація цього права не порушує майнові права відповідача та не призводить до правової невизначеності, позивач сам вправі обирати час і спосіб, коли він реалізує своє право, тому вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, з 17.09.1993 р. по 06.04.1996 р. ОСОБА_1 був членом КСП «Промінь Леніна», працював трактористом та у період з 19.12.1993 р. по 31.05.1995 р. ОСОБА_1 перебував на строковій військовій службі в Збройних силах України, що підтверджується записами в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 (а.с. 4).

Відповідно до архівної довідки № 4 від 09.01.2020 р. ОСОБА_1 працював трактористом з 1993 по 1996 роки у колгоспі «Промінь Леніна» Великобагачанського району Полтавської області та за 1993, 1995 та 1996 роки в сумі відпрацював 234 днів (а.с. 5).

Згідно наданого позивачем списку громадян - членів КСП «Промінь Леніна» Великобагачанського району Полтавської області, які мають право на земельну часту (пай), сформованого у 1995 році, як зазначено на першій сторінці вказаного списку - 19.12.95, ОСОБА_1 був зазначений у списку під № 1264, однак, графа під його порядковим номером у даному списку закреслена. Даний список громадян є додатком 1 до Державного акта про право колективної власності на землю (а.с. 8-9).

У листі відділу у Великобагачанському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області № 165/102-20 від 05.02.2020 р. значиться, що згідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Великобагачанською районною державною адміністрацією КСП «Промінь Леніна», ОСОБА_1 сертифікат на право на земельну частку (пай) не видавався (а.с. 7).

З листа виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області від 13.10.2020 р. за №01-38/2834 вбачається, що відповідно до «Технічної документації зі складання державних актів на право приватної власності на землю громадянам - власникам земельних часток (паїв) на ділянці приватизації колишнього КСП «Промінь Леніна» в адміністративних межах Остап`ївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області» розпорядження голови Великобагачанської РДА від 01.03.2003 р. №99 та розрахунку до нього розмір земельної частки (паю) членів КСП «Промінь Леніна» на території Остап`ївської сільської ради в умовних кадастрових гектарах становить 2,39 га (а.с. 40).

Відповідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Згідно ст. 1 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» за № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року, об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство.

Статтею 1 Указу Президента України від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» передбачено здійснення заходів щодо реформування протягом грудня 1999 - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності (далі - приватні формування).

Це право, гарантоване ч. 2 ст. 14 Конституції України, не може бути обмежено рішеннями загальних зборів членів колективних сільськогосподарських підприємств або будь-якими іншими рішеннями.

Згідно з положеннями ч. 9, 10 ст. 5 ЗК України 1990 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч. 6, 7 ст. 6 цього Кодексу.

Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян (ч. 2 ст. 23 ЗК України 1990 року).

Згідно з п. 17 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Також документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Пунктом 1 Указу Президента України від 08.08.1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п. 2 Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами ст. ст. 22, 23 ЗК України (у редакції від 22.06.1993 року) та Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах Колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання Колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 16.04.2004 року за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Отже, саме по собі не внесення особи до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, не може позбавити її права на земельну частку (пай).

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Порядку паювання земель має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатка до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

Висновок суду базується на висновку Верховного Суду, висловленому у постанові від 17 березня 2020 року у справі №396/1683/18-ц.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з 17.09.1993 р. по 06.04.1996 р. був членом КСП «Промінь Леніна».

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 станом на час складення списку громадян -членів КСП «Промінь Леніна», який був додатком до Державного акта, був членом КСП, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виключення його зі списку, доданого до Державного акту, не можна вважати правомірним.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги, у даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з вимогами ст. 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено судом першої інстанції, право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1995 році, коли КСП «Промінь Леніна» було передано Державний акт про право колективної власності на землю, отже, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, і тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.

З позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернувся лише у квітні 2020 року, жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали його звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, він не надав. У судовому засіданні представник позивача адвокат Савчук О.В. повідомив, що своїм правом на земельну частку (пай) позивач почав цікавитися з 2019 року, у цьому році дізнався, що його було викреслено зі списків членів КСП «Промінь Леніна», які маються право на земельну частку пай, жодних поважних причин, які б завадили позивачу своєчасно звернутися з вказаним позовом, не зазначив.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Отже, позивач, як член КСП, повинен був дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Промінь Леніна» (1995 рік) Державного акту на право колективної власності на землю, однак, позивач у передбачений законом строк не звернувся до суду з вказаними вимогами, що є підставою для відмови у його задоволенні.

Звертаючись до суду із позовом, позивач не навів обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 07.04.2020 року (справа № 147/294/18) та від 04.08.2021 (справа № 617/537/19).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є визнання за позивачем права на земельну частку (пай) у середньому розмірі, що встановлений по Остап`ївській сільській раді, як члену колективного сільськогосподарського підприємства «Промінь Леніна».

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що виключення позивача зі списку, доданого до Державного акту, є неправомірним, що позбавило його права на отримання земельної частки (паю), але позивач, як член КСП, повинен був дізнатись про порушення свого права з 1995 року, тобто з часу видачі сертифікатів, проте, позивач у передбачений законом строк не звернувся до суду з вказаними вимогами, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважних причин пропуску позовної давності для звернення до суду з позовом.

Аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 04.08.2021 року у справі № 617/537/19, фактичні обставини якої є подібними зі справою, яка є предметом апеляційного розгляду.

Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно листа Решетилівської міської ради Полтавської області від 08.04.2020 року позивач викреслений зі списку членів колгоспу, які мають право на земельну частку (пай), і що саме з цієї дати позивач дізнався, що його право порушено, отже, строк позовної давності слід рахувати з 08.04.2020 року, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач до 31.05.1995 року перебував на строковій військовій службі у Збройних силах України, 19.12.1995 року був сформований список громадян - членів КСП «Промінь Леніна» Великобагачанського району Полтавської області, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю, які мають право на земельну частку (пай), до якого, зокрема, входив ОСОБА_1 , тобто у період часу з червня 1995 року і до часу оформлення сертифікатів на право на земельну частку (пай), які є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та до видачі державного акту про право власності на землю, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, оскільки процес розпаюванння земель КСП сільськогосподарського призначення є загальновідомим фактом і про цей процес не міг не знати позивач, він мав змогу поцікавитися питанням видачі йому сертифікату та мав реальну можливість у разі порушення його права звернутися за захистом у строк, визначений законом, поважних причин пропуску цього строку позивачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до Держаного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, але позивач не знав що він виключений зі списку членів колгоспу, що мають право на земельну частку (пай), що позивач вважав, що його членство доведено списком, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю, а дізнався про порушене право лише з листа Решетилівської міської ради від 08.04.2020 року, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки позивач, як член КСП, повинен був цікавитися ходом розпаювання земель КСП.

Доводи апеляційної скарги про те, що виходячи із суті правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, то позовну давність застосувати не можливо, оскільки це суперечить не тільки природі позову, а й праву, що захищається, що у позивача, як члена сільськогосподарського товариства, виникло право на земельну частку (пай), а реалізація цього права не порушує майнові права відповідача та не призводить до правової невизначеності, позивач сам вправі обирати час і спосіб, коли він реалізує своє право, тому вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції встановлено, що право позивача у результаті виключення його зі списку, було порушено, проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом. Позивачем не надано суду доказів того, що встановлений законом строк, пропущено з поважних причин та не надано доказів того, що до спірних правовідносин не застосовується строк позовної давності.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 01 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов