Єдиний унікальний номер: 448/546/21
Провадження № 2/448/406/21
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повний текст)

15.11.2021 року м.Мостиська

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Білоуса Ю.Б.,

за участю секретарів судового засідання Романченко І.А., Тхір О.Т.,

сторони:

позивачка ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

суть спору: про стягнення суми франшизи, матеріальної та моральної шкоди, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 та її представник-адвокат Винниченко М.П., не з`явились, (клопотання),

відповідач ОСОБА_2 , не з`явився,

його представник-адвокат Кубара М.М.,

в с т а н о в и в:

Описова частина

І. Короткий виклад обставин справи:

Громадянка ОСОБА_1 (також надалі Позивача) звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , і ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення відшкодування суми франшизи, матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог до гр. ОСОБА_3 , (також надалі Відповідача) зазначає те, що 19.07.2020р. о 22:50год., у с.Крисовичі, Яворівського району Львівської області, Відповідач керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Ford Galaxy», реєстр.номер НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з транспортним засобом автомобілем марки «Opel Zafira», реєстр.номер НОМЕР_2 , власником якого являється вона, Позивачка.

Стверджує, що постановою Мостиського районного суду Львівської області від 12.08.2020 року Відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.

Позивачка вказувала, що цивільно-правову відповідальність Відповідача було застраховано в ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», страховою компанією було виплачено Позивачці страхове відшкодування в сумі 41317,12 грн. за мінусом франшизи 2600 грн.

Однак, як вбачається з калькуляції вартості ремонтних робіт, акту наданих послуг від 10.09.2021 року та рахунків від 21.08.2020р. і від 15.10.2020р. сумарна вартість ремонту автомобіля марки «Opel Zafira», реєстр.номер НОМЕР_2 склала 61500 грн. Таким чином враховуючи виплачену, їй, Позивачці, суму 41 317,12 грн., невідшкодованою на сьогоднішній день залишились сума 20 182,88 грн., яка підлягає стягненню з Відповідача.

Окрім цього, внаслідок спричиненої відповідачем ДТП позивачу завдано матеріальну і моральну шкоду. Матеріальна шкода полягала в тому, що вона, Позивачка понесла значні витрати на медикаменти, а моральна шкода полягала в тому, що Позивачка понесла душевні страждання, в результаті дорожньо-транспортної пригоди. У зв`язку з пошкодженням її транспортного засобу вона перебувала у пригніченому стані, відчувала певний емоційний і фізичний дискомфорт, пов`язаний з необхідністю займатися страховими та судовими справами, ремонтом автомобіля, тощо.

З огляду на наведене, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з Відповідача в її, Позивачки користь:

- 2600 грн. суми франшизи;

- 10 000 грн. матеріальної шкоди;

- 20 000 грн. моральної шкоди

- 20 182, 88 грн. невідшкодованих витрат на ремонт транспортного засобу;

- 9 250 грн. витрат на правничу (правову) допомогу;

- 2 724 грн. судового збору.

27.10.2021 року від сторони Відповідача на адресу суду надійшов відзив на вищевказаний позов. У даному відзиві сторона Відповідача заперечує щодо позовних вимог Позивачки, окрім як суми франшизи. При цьому зазначає, що позивачкою у справі отримано від ПРАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» страхове відшкодування в розмірі 41317, 12 грн. Таке відшкодування проведено вищевказаною страховою компанією на підставі заяви Позивачки щодо досягнення нею згоди із страховою компанією. Таким чином Позивачка, маючи майнові претензії на додаткову суму в розмірі 20181 грн 88 коп. добровільно погодилася на виплату страхового відшкодування в меншій сумі, аніж мала право. та ще й без проведення експертизи, якою можна було визначити реальний розмір страхового відшкодування та який і був зобов`язаний відшкодувати Страховик. Щодо стягнення матеріальної шкоди із Відповідача, то вказував на те, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами про понесення Позивачкою витрат на лікування (квитанцій, тощо). Також і не доведено Позивачкою, що їй завдано моральну шкоду. Покликання в позовній заяві, про те, що Позивачка зазнала моральних страждань внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, нічим не підтверджено, та такі покликання, на його переконання, є голослівними. Не погоджується і сторона відповідача із співмірністю розміру витрат по наданню професійної правничої допомоги фактично наданим. Так, розмір витрат в розмірі 9250 грн складається із сум, які нараховані за підготовку позовної заяви та участю в судових засіданнях. Однак просить суд взяти до уваги той факт, що така кількість судових засідань у даній справі також зумовлена і відмовою від частини позовних вимог та їх зміною, які проводилися за ініціативою Позивачки та у зв`язку із поданим відзивом СК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп». Будь-яких додаткових документів, окрім подання позову та зміну позовних вимог в дані справі не здійснювалося. Просить відмовити у стягненні витрат на надання професійної правничої допомоги.

01.11.2021 року від Позивачки надійшла відповідь на відзив. У вказаній відповіді зазначено те, що обґрунтування, котрі були виражені у відзиві не знаходять свого підтвердження ні нормами закону, ні судовою практикою, ані матеріалами даної справи. Щодо моральної шкоди, то зазначає, - законне право потерпілого вимагати відшкодування витрат від винуватця дорожньо-транспортної пригоди, а не від страхової компанії; щодо витрат на правничу допомогу, то відповідач намагається ввести суд в оману, адже в законі не передбачено надавати разом з позовною заявою всіх доказів витрат, а лише попередній розрахунок, а докази витрат мають бути долучені до судових дебатів або відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України; щодо тверджень про відсутність доказів витрат щодо купівлі медикаментів, то такі докази не були збережені через емоційний стан Позивачки після дорожньо-транспортної пригоди, проте наявні докази призначених лікарем препаратів.

ІІ. Пояснення учасників справи:

Позивачка ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилась, однак в матеріалах справи містяться повноваження представника (Ордер серії ВС №1061267), згідно якого його інтереси представлятиме адвокат Винниченко М.П.

Представник позивачки адвокат Винниченко М.П., в судове засідання не з`явився, однак надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутності його довірительки. У вказаному клопотанні зазначив, що заявлені його довірителькою позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи містяться повноваження представника (Ордер серії ВС №1102478), згідно якого його інтереси представлятиме адвокат Кубара М.М.

Представник відповідача - адвокат Кубара М.М. в судовому засіданні позов, заявлений до його довірителя ОСОБА_2 , окрім як стягнення суми франшизи, не визнав та вважає, що відсутні будь які підстави для відшкодування стороні Позивача, як матеріальної, так і моральної шкоди, а також різниці невідшкодованих витрат на ремонт транспортного засобу, і витрат на правничу допомогу, які належними і допустимими доказами не підтверджені (квитанціями, іншими розрахунковими документами, тощо).

ІІІ. Процесуальні дії у справі:

05.05.2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану цивільну справу передано для розгляду судді Білоусу Ю.Б.

28.05.2021 року ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху.

30.06.2021 року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

18.10.2021 року ухвалами суду ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» виключено з числа відповідачів та продовжено стороні Відповідача ОСОБА_2 строк для подачі відзиву по даній справі.

Мотивувальна частина

ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази, у тому числі й ті, що відхилені судом, а так само і оцінка аргументів сторін:

Дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу відомо, що Позивачка ОСОБА_1 є власником транспортного засобу автомобіля марки «Opel Zafira», реєстр.номер НОМЕР_2 .

19.07.2020р. о 22:50год., у с.Крисовичі, Яворівського району Львівської області, Відповідач керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Ford Galaxy», реєстр.номер НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з транспортним засобом автомобілем марки «Opel Zafira», реєстр.номер НОМЕР_2 , власником якого являється Позивачка.

Факт зіткнення вказаних вище транспортних засобів сторонами по справі не оспорюється.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 12.08.2020 року Відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.

Згідно частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на викладене та відповідно до положення статті 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Мостиського районного суду Львівської області від 12.08.2020 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, відповідно до якої відповідача визнано винним у вчиненні ДТП.

На час вчинення дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Ford Galaxy», реєстр.номер НОМЕР_1 , була застрахована в ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АО/2525274, копія котрого міститься при матеріалах цивільної справи.

Сторона Позивача просить стягнути з Відповідача: - 2600 грн. суми франшизи; - 10 000 грн. матеріальної шкоди; - 20 000 грн. моральної шкоди та 20 182, 88 грн. невідшкодованих витрат на ремонт транспортного засобу.

За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Про допустимість доказів зазначено у статті 78 ЦПК України, згідно вимог якої, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Своїми процесуальними правами сторони та їх представника під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд.

Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача франшизи у розмірі 2600 грн.

Із листа в ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» від 23.09.2021 року відомо, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована полісом АО/2525274 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Поліс укладений на умовах відшкодування шкоди, заподіяної майну третіх осіб в межах до 130 000,00 грн., франшиза - 2600,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про страхування» (надалі Закон) договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Статтею 5 Закону визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Згідно статті 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулась і з настанням якої, виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Згідно п.36.6 ст.36 цього Закону страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Страховик виплатив страхове відшкодування Позивачці у розмірі 41317,12 грн., за виключенням франшизи.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Франшиза це ті збитки, попередньо прописані в договорі, які страховик не відшкодовує в разі виникнення страхового випадку.

Із наведеного вбачається, що обов`язок щодо відшкодування таких збитків покладається на винуватця дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку на відповідача ОСОБА_2 .

Станом на день розгляду справи сума 2600 грн. франшизи залишається не виплаченою Відповідачем, хоча сторона Позивача неодноразово зверталась із пропозицією в добровільному порядку здійснити виплату франшизи.

Дані вимоги Відповідачем було проігноровано, жодного реагування від останнього не надійшло, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення франшизи у розмірі 2600 гривень знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають до задоволення в цій частині в повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача матеріальної шкоди (різниці невідшкодованих витрат на ремонт транспортного засобу) у розмірі 20 182,88 грн.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 , посилалася на те, що на ремонт автомобіля вона понесла витрати у сумі 61 500 грн.

В свою чергу, страховиком відповідача - ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», виплачено Позивачці страхове відшкодування у розмірі 41317,12 грн.

Враховуючи наведене, Позивачка вважає, що з Відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , просила стягнути з Відповідача шкоду у сумі 20182,88 грн, завдану внаслідок ДТП, яка покривається лімітом відповідальності (130 000,00 грн).

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 , звертався до ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із претензією щодо недостатності суми страхового відшкодування.

Більше того, Позивачка погодилася з вказаним розміром страхового відшкодування, а саме: 41317,12 грн., що підтверджується її заявою з підписом та отриманням такої суми.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У відповідності до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.3 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Позивачка у добровільному порядку узгодила із ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» суму страхового відшкодування, яка є розміром матеріального збитку та отримала її у розмірі 41317,12 грн., тому відсутні правові підстави для додаткового відшкодування шкоди за рахунок Відповідача, враховуючи ліміт страхової суми згідно поліса № АО/2525274, який складає 130 000,00 грн.

Вартість відновлювального ремонту автомобіля «Opel Zafira», реєстр.номер НОМЕР_2 , як було зазначено вище, становить 61 500 грн., про що зазначала Позивачка у позовній заяві та її представник в судових засіданнях.

Звертаючись до суду, Позивачка на підтвердження розміру фактичних витрати на вказаний ремонт надала: акт про надання послуг RО00009274 від 10.09.2020р. на суму 14260 грн., наданий ФОП « ОСОБА_4 »; рахунок №1 від 15.10.2020р., на суму 28 075грн., наданий ФОП « ОСОБА_5 » та рахунок №1/21/08 від 21.08.2020р., на суму 17400 грн., наданий ФОП « ОСОБА_6 », в яких реквізити оплати вказані з посиланням на розрахункові рахунки у АТ КБ «ПриватБанк» і ПАТ АКБ «Львів», однак доказів перерахування коштів на вказані у рахунках банківських рахунків суб`єктів господарювання стороною Позивача не надано (квитанцій, платіжних доручень, чеків, інших розрахункових документів, тощо).

Суд критично оцінює надані Позивачкою акт про надання послуг від 10.09.2020р., рахунок №1 від 15.10.2020р. та рахунок №1/21/08 від 21.08.2020 року, оскільки розрахунок вартості відновлювального ремонту автомобіля на підставі вказаних акта і рахунків, були здійснені без участі страховика та страхувальника.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 у справі №755/18006/15, щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, висловила правову позицію, згідно якої відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до п.36.7 ст.36 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Матеріали справи не містять доказів, що Позивачка у визначеному законом порядку оскаржувала рішення ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про здійснення їй виплати страхового відшкодування.

Зокрема, в матеріалах справи відсутнє судове рішення, яким відмовлено Позивачці у задоволенні позовних вимог до ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.

У даній справі вимоги до ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», Позивачка хоч і пред`являла, однак за її клопотанням було виключено таких з числа відповідачів, і відповідно відпали заявлені Позивачкою позовні вимоги до ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».

Таким чином, як було встановлено в ході судового розгляду, стороною Позивача не надано доказів, які б підтверджували факт проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу автомобіля марки «Opel Zafira», реєстр.номер НОМЕР_2 .

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Відповідача матеріальної шкоди (різниці невідшкодованих витрат на ремонт транспортного засобу) у розмірі 20 182,88 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача матеріальної шкоди (витрати понесені на лікування) у розмірі 10 000 грн.

Як було вище зазначено, 19.07.2020р. у с.Крисовичі, Яворівського району Львівської області, Відповідач керуючи транспортним засобом автомобілем марки «Ford Galaxy», реєстр.номер НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з транспортним засобом автомобілем марки «Opel Zafira», реєстр.номер НОМЕР_2 , власником якого являється Позивачка.

З копії медичної карти стаціонарного хворого №1946 виданої КНП «Мостиська міська лікарня» Мостиської міської ради ОСОБА_1 вбачається, що останньою внаслідок вказаного вище ДТП отримано травми - ЗЧМТ. Струс головного мозку.

Із виписки з медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що з 20.07.2020р. по 23.07.2020р. на стаціонарному лікуванні у КНП «Мостиська міська лікарня» перебувала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із діагнозом - ЗЧМТ. Струс головного мозку.

Із вказаної вище виписки, виданої медичним закладом, вбачається, що ОСОБА_1 було призначено лікування наступними медикаментами: натрій хлорид 0,9% 100 пл.; есцинат 5,0 упак.; фуросемід 2,0 упак; арлеверт упак; гідезепам упак; метоклопрамід 2,0 упак; дінар 2,0 упак; дексаметазон 1,0 упак; магнезія 5,0 упак.

Згідно ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ч.2 ст.16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За нормами статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Частина друга статті 1166 ЦК встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, тобто особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини.

Як роз`яснено у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. З`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та, з чого він, при цьому, виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачка просить стягнути з Відповідача матеріальну шкоду в розмірі 10 000 грн.

На підтвердження вказаних витрат Позивачка надала листок лікарських призначень, у якому зазначено лікарські препарати на суму 2099 грн.

Разом з тим, наданий Позивачкою листок лікарських засобів та з зазначенням в такому препаратів ОСОБА_1 , суд не приймає до уваги, оскільки у такому відсутні відомості щодо часу видання такого листка, не виявляється можливим встановити для якого лікування він виданий, оскільки Позивачкою не надано рецептів лікаря щодо його лікування, не підтверджено факту їх придбання (квитанції, чеки, інші розрахункові документи, тощо).

Слід також зазначити те, що стороною Позивача у відповіді на відзив від 01.11.2021 року не заперечувався той факт, що у Позивачки відсутні докази витрат щодо купівлі медикаментів, оскільки такі нею не були збережені через емоційний стан після дорожньо-транспортної пригоди.

Суд критично відноситься до суми матеріальної шкоди у розмірі 10 000 грн., яку просить стягнути Позивачка з Відповідача, оскільки така гіпотетично тільки підтверджена частково, на суму 2099 грн., що вбачається із листка лікарських призначень, решту суми 7091 грн., нічим об`єктивно (належними і допустимими доказами), не підтверджено.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що не підлягає стягненню з Відповідача в користь Позивачки матеріальна шкода (витрати на лікування) на суму 10 000 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

Свої вимоги Позивачка аргументує тим, що у зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою їй завдано моральної шкоди, вона тривалий час не могла користуватися належним їй транспортним засобом, а Відповідач не вчинив жодних дій, направлених на відшкодування шкоди, завданої з його вини.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно п.9 даної Постанови зазначено, що суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»).

Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Окремо суд акцентує увагу на тому, що розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Розглядаючи вимоги про відшкодування моральної шкоди суд, вважає, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталась з вини Відповідача, Позивачці було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в негативних емоціях, які вона зазнала внаслідок пошкодження належного їй транспортного засобу; неможливості певний час користуватись останнім; що порушило звичайний ритм її життя та родини, призвело до незручностей у повсякденному житті, додаткових емоційних навантажень та необхідності витрачати додатковий час та зусиль для організації свого життя, відновлення порушених прав та відшкодування завданих збитків.

Проте, суд не може погодиться з розміром компенсації такої шкоди, яка визначена Позивачкою в сумі 20 000 грн., оскільки суду не надано доказів на підтвердження того, що Позивачці було завдано моральну шкоду у розмірі, визначеною останньою.

У зв`язку з відсутністю таких фактичних даних, що свідчили б про наявність обставин, які мають істотне значення для вирішення питання щодо обґрунтованості заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди саме в розмірі, який визначений Позивачкою, суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи не тривалий період моральних страждань потерпілої особи - Позивачки, відсутність негативних явищ на даний час, а також вимоги розумності і справедливості, суд розмір відшкодування моральної шкоди визначає в сумі 2 000 грн.

V. Висновки суду:

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов&apos;язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову сторони Позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Щодо понесених Позивачкою витрат на правничу (правову) допомогу.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст.15 ЦПК України.

За правилами статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з положеннями п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на правничу допомогу.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вимоги сторони Позивача щодо стягнення з відповідача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 9 250,00 грн. підтверджено наступними доказами:

- договором про надання правової допомоги від 10.02.2021 року, який укладено між адвокатом Винниченком М.П. і Позивачкою;

- ордером про надання правничої (правової) допомоги серії ВС№1061267;

- свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №001103;

- актом приймання-надання послуг 10.08.2021 року;

- актом приймання-надання послуг 15.08.2021 року;

- детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правової допомоги за договором про надання правничої (правової) допомоги;

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи, що сторона Позивача не надала суду належних доказів на підтвердження факту оплати витрат на правову допомогу (квитанцій, чеків, інших розрахункових документів, тощо), а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Щодо покликання сторони Позивача у актах приймання-надання послуг, про те, що Клієнт ОСОБА_1 передала адвокату Винниченку М.П. грошові кошти у сумі 7500 грн. 10 серпня 2021 року та 15 серпня 2021 року у сумі 1750 грн., то на переконання суду вказане не являється належними та допустимими доказами в розумінні вимог ЦПК України, а також повністю суперечить позиціям Верховного Суду, що неодноразово були висловлені з даного приводу.

З огляду на наведене, суд вважає, що в задоволенні вимог сторони Позивача про стягнення витрат на правничу (правову) допомогу у сумі 9 250 грн. необхідно відмовити.

Щодо понесеного Позивачкою судового збору.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Згідно ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Позивачка у позовній заяві, поряд з іншим, ставила вимогу про стягнення понесених судових витрат у виді судового збору з Відповідача.

Відповідач у справі не є особою, яка має пільги щодо сплати судового збору відповідно до положень статті 5 закону «Про судовий збір».

Доказів про це у справу відповідачем не подано.

Згідно з доданою до позовної заяви квитанцією №29823 від 25.06.2021р. Позивачка сплатила судовий збір за подання заяви в сумі 2724 грн.

Позовні вимоги Позивачки задоволено частково, зокрема на суму 4600 грн.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог про суми франшизи, матеріальної та моральної шкоди, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди з Відповідача на користь Позивачки належить стягнути судовий збір у розмірі 237, 26 грн. гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією, виходячи з наступного розрахунку: 4600 (сума задоволених позовних вимог)*100/52 782,88 (сума заявлених позовних вимог) = 8,71% (частина задоволених позовних вимог); 2724,00*8,71%/100%=237,26 грн.).

З огляду на наведене, з Відповідача в користь Позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 237,26 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 137, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про: стягнння суми франшизи, матеріальної та моральної шкоди, заподіяних в результаті дорожньо-транспорної пригоди, - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця та зареєстрованого за адресою: с.Буховичі, Яворівського району Львівської області, в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , - суму франшизи у розмірі 2600 (дві тисячі шістсот) гривень та моральну шкоду у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень, а всього - 4600 (чотири тисячі шістсот) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця та зареєстрованого за адресою: с.Буховичі, Яворівського району Львівської області, в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , - судовий збір у розмірі 237 (двісті тридцять сім) гривень 26 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , мешканка АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканець та зареєстрований за адресою: с.Буховичі, Яворівського району Львівської області.

Повний текст судового рішення складено 19.11.2021 року.

Суддя Ю.Б. Білоус