справа № 939/511/21 головуючий у суді І інстанції Герасименко М.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування (проживання) квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 згідно договору дарування від 29 березня 2006 року є власником квартири АДРЕСА_1 . З 04 липня 2017 року у вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_2 , який у кінці лютого 2020 року виїхав на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . За час проживання в квартирі позивача ОСОБА_2 вів аморальний спосіб життя, в стані алкогольного сп`яніння влаштовував погром в квартирі, неодноразово погрожував позивачу розправою. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований у квартирі позивача, вона не має можливості оформити субсидію, що також створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні майном. ОСОБА_2 не проживає у вказаній квартирі з кінця лютого 2020 року, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, чим перешкоджає реалізації позивачем права на квартиру.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 18 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що на прохання відповідача вона тимчасово зареєструвала його у квартирі, так як реєстрація ОСОБА_2 необхідна була для отримання водійського посвідчення. Відповідач пообіцяв, що реєстраційний облік є тимчасовим і він в скорому зніметься з реєстраційного обліку з квартири у зв`язку з переїздом до іншого місця проживання. З моменту реєстрації по цей час відповідач з реєстраційного обліку самостійно не знявся, а у кінці лютого 2020 року зібрав свої речі разом з особистими речами позивача, дозвіл на що остання не надавала, і виїхав зі своєю цивільною дружиною на постійне місце проживання за іншою адресою. Вищезазначені обставини встановлені судом шляхом допиту свідка ОСОБА_3 . Щодо перешкод, про які зазначає свідок, що позивач «погрожувала вигнати з квартири», то ці обставини не знайшли свого підтвердження. Таких доказів відповідачем не було надано на час розгляду справи судом. До правоохоронних органів, суду відповідач не звертався. Навпаки, позивачем було подано заяву до відділення поліції щодо погроз відповідача та фізичної розправи над нею. Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що відповідач понад рік не проживає у спірній квартирі. Свідок ОСОБА_5 пояснив, що зараз відповідач знімає з цивільною дружиною квартиру, його особистих речей у спірній квартирі немає. Відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК України, так як не проживав разом з нею у спірній квартирі. Проживання відповідача у спірній квартирі приблизно два тижні у грудні 2020 року та один тиждень у лютому 2021 року не можна вважати фактичним поверненням для постійного проживання особи, оскільки це носило короткочасний, формальний характер, який не пов`язаний з поверненням для проживання (вселенням) до спірної квартири, а скоріш за все, з метою тиску на позивача. В акті обстеження на предмет проживання від 16 лютого 2021 року зазначено, про те що відповідач фактично не проживає у спірній квартирі з березня 2020 року. Особисті речі відповідача та майно, яке могло йому належати, за даною адресою відсутнє. Суд помилково прийшов до висновку, що відповідач не втратив інтерес до спірного житла і був відсутній за місцем свого проживання менше року та з поважних причин. Суд неправильно встановив, що відповідач та його цивільна дружина є членами сім`ї позивача. У даній цивільній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач на сьогодні має постійне фактичне місце проживання.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування квартири від 29 березня 2006 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.15, 16).

Як вбачається з копії будинкової книги у вказаній квартирі з 04 липня 2017 року зареєстрований ОСОБА_2 (а.с.9-12).

З копії довідки Дружнянського старостинського округу № 1 Бородянської селищної ради № 01-45-114 від 01 березня 2021 року та копії акту обстеження на предмет проживання від 16 лютого 2021 року, складеного депутатом Дружнянського старостинського округу № 1 Бородянської селищної ради Науменком Д.М. в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте, за вказаною адресою останній фактично не проживає з березня 2020 року по даний час (а.с.13, 14).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач був відсутній за місцем постійного проживання без поважних причин понад один рік. Позивачем також не доведено порушення чи обмеження її права власності на квартиру фактичним не проживанням відповідача за місцем реєстрації, а перешкоди в отриманні субсидії не можуть усуватися у спосіб позбавлення особи права на житло.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

При цьому, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у житловому приміщенні без поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєструвала у належній їй квартирі ОСОБА_2 . Останній не проживає у квартирі з поважних причин, оскільки між ним та позивачем виникають непорозуміння. Як зазначає позивач, вона зверталася до відділення поліції щодо погроз відповідача та фізичної розправи над нею. У матеріалах справи містяться пояснення позивача, з яких вбачається, що вона сама змінила замки у квартирі та забрала ключі. Вказані обставини свідчать про неможливість відповідача проживати у квартирі позивача та користуватися нею.

Крім того, надана позивачем довідка та акт не підтверджують факт відсутності ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік за місцем реєстрації місця проживання. Так, зокрема, в акті від 16 лютого 2021 року зазначено, що ОСОБА_2 не проживає за місцем реєстрації з березня 2020 року. Тобто, з моменту не проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , пройшло менше одного року, а саме 11 місяців та 14 днів.

Обставини, зазначені у довідці від 01 березня 2021 року, спростовуються самими поясненнями позивача, яка вказувала на те, що відповідач проживав у спірній квартирі приблизно два тижні у грудні 2020 року та один тиждень у лютому 2021 року.

Проживання відповідача у вказаний період з місцем реєстрації також свідчить про те, що відповідач не втратив інтерес до квартири.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

З урахуванням вищезазначеного, доводи апеляційної скарги щодо самостійного залишення відповідачем квартири, проживання відповідача з цивільною дружиною за іншою адресою не спростовують висновків суду першої інстанції.

Покази свідків не підтверджують факт постійного не проживання відповідача у квартирі за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.