Справа № 758/6009/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2021 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Жванко О.Є., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мужук Анна Володимирівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, -

У С Т А Н О В И В:

До Подільського районного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) з позовом до ОСОБА_5 (надалі за текстом - відповідач 1), ОСОБА_3 (надалі за текстом - відповідач 2, разом поіменовані - співвідповідачі), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мужук Анна Володимирівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що вона проживала разом із ОСОБА_6 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання вони з ОСОБА_6 придбали квартиру АДРЕСА_1 , яку зареєстровано було на останнього. ОСОБА_6 помер, а спірну квартиру заповів відповідачу 1. 22.11.2019 року позивач звернулась із заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мужук А.В. про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 16.03.2020 року винесено постанову про відмову позивачу у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують факт спільного проживання із померлим ОСОБА_6 , а також у зв`язку із тим, що останній залишив заповіт на все майно відповідачу 1.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 05.06.2020 року позовну заяву залишено без руху.

19.06.2020 року позивачем усунуто виявлені судом недоліки позовної заяви.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22.06.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

22.07.2020 року до канцелярії суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 03.08.2020 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

07.08.2020 року на адресу суду відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву, у якому остання просила відмовити у задоволенні позову та зазначила, що її колишній чоловік ОСОБА_6 дійсно був знайомий з позивачем, оскільки вони були пов`язані спільною роботою і перебували в ділових стосунках, проте, будь-які відносини, що підпадають під визначення сімейних, між ними відсутні. Крім того, повідомила суду, що квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 прибав за рахунок коштів від продажу свого особистого майна, придбаного під час попереднього шлюбу і не мав об`єктивної потреби додатково позичати з цією метою кошти.

22.10.2020 року позивачем подано відповідь на відзив, у якій вона просила відхилити доводи відповідача 2 та наголосила, що ОСОБА_6 не мав бажання та не проживав в одній квартирі з колишньою дружиною, а лише іноді туди навідувався забрати пошту та дрібні речі. Крім того, зазначила, що вона з ОСОБА_6 більше двох років до розлучення із відповідачем 2 і після розлучення аж досамої смерті, проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу.

16.11.2020 року відповідачем 1 подано відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову та акцентувала увагу суду на тому, що докази, які б свідчили про факт проживання позивача та ОСОБА_6 однією сім`єю відсутні. Більш того, зауважила, що ОСОБА_6 , укладаючи попередній договір купівлі-продажу квартири від 22.03.2017 року, реєстровий №495 та договір купівлі-продажу від 04.05.2017 року, реєстровий №1109, повідомляв, що він не перебуває у шлюбі.

10.03.2021 року позивачем подано відповідь на відзив відповідача, у якій зазначено, що факт її проживання з ОСОБА_6 як жінки та чоловіка однією сім`єю без перебування у шлюбі з серпня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також її безпесередня фінансова участь у придбанні спірної квартири повністю підтверджується належними доказами, які долучені до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 31.03.2021 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мужук Анни Володимирівни належним чином засвідченої копії спадкової справи №5/2019, відкритої після смерті ОСОБА_6 ; витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину кордону України громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 01.03.2017 року по 31.05.2017 року; витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Руденка Валерія Олександровича належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_6 про перебування у шлюбі №465.

21.05.2021 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог.

Протокольною Ухвалою суду від 25.05.2021 року, яку занесено до журналу судового засідання, прийнято заяву про уточнення позовних вимог до розгляду.

Ухвалою суду від 25.05.2021 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Присутні у судовому засіданні відповідач 2 та представник відповідача 1 просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мужук Анна Володимирівна подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що 02.07.2009 року ОСОБА_6 та відповідач 2 розрівали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 189).

22.03.2017 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Агенція «ДБК Інвест» укладено попередній договір купівлі квартири (т. 1, а.с. 26-28).

04.05.2017 року між ОСОБА_6 та ТОВ «Агенція «ДБК Інвест» укладено договір купівлі квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 29-32).

04.07.2019 року ОСОБА_6 склав заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті заповів все своє майно відповідачу 1 (т. 2, а.с.52).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 40).

22.11.2019 року позивач звернулась із заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мужук А.В. із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 42).

28.12.2019 року нотаріус відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують факт спільного проживання із померлим ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 44).

15.01.2020 року нотаріусом видано відповідачу 1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з квартири АДРЕСА_1 .

06.02.2020 року нотаріусом видано відповідачу 1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з гаражного боксу № НОМЕР_3 , розташованого за адресою : АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 207).

16.03.2020 року винесено постанову про відмову позивачу у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують факт спільного проживання із померлим ОСОБА_6 , а також у зв`язку із тим, що останній залишив заповіт на все належне йому за життя майно (т. 1, а.с. 45).

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Щодо позовної вимоги про визнання юридичного факту проживання однією сім`єю ОСОБА_6 та позивача як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з серпня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, суд зважає на таке.

Згідно вимог ч. 4 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства.

У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України.

Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

У листі Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року зазначено, що до заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо).

Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Аналогічної правової думки дійшов Верховний Суд у Постанові від 18.03.2020 року у справі № 695/1732/16-ц, провадження № 61-38901св18.

Іншими доказами проживання однією сім`єю може бути народження спільних дітей; спільне придбання рухомого та нерухомого майна; укладення чоловіком/жінкою договорів дарування, страхування, медичного та туристичного обслуговування, тощо на користь іншого; наявність спільних рахунків у банківських установах; зазначення чоловіка/жінки майновим поручителем за кредитними зобов`язаннями іншого; спільна участь у питаннях життєзабезпечення сім`ї, в оплаті комунальних послуг, купівлі продуктів харчування та інших необхідних товарів, техніки, здійснення ремонту; спільне проведення дозвілля; наявність спільних фотографій, дописів та іншої інформації в соціальних мережах та інших веб-сайтах; догляд один за одним під час хвороб, в тому числі понесення витрат на лікування, на організацію та проведення похорон, догляду за місцем поховання, тощо. Однак, як зазначає Верховний Суд, покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (Постанова Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 129/2115/15-ц, провадження № 61-2080св18; Постанова Верховного Суду від 24.09.2020 року у справі№ 534/1318/17, провадження № 61-1821 св19; Постанова Верховного Суду від 20.06.2018 року, провадження № 61-983св18 ).

Так, позивачем у судому засіданні повідомлено, що у неї наявні оригінали документів та особисті речі ОСОБА_6 , які він набув за різні періоди свого життя, крім того, позивач зазначила, що вони з ОСОБА_8 вели спільне господарство та спільно проживали однією сім`єю. На підтвердження своєї позиції остання долучила до матеріалів справи копії документів, виданих на ім`я ОСОБА_6 , фіскальних чеків, фотознімків.

З метою встановлення спірного факту, судом задоволено клопотання позивача та допитано в якості свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , які підтвердили факт спільного проживання позивача та ОСОБА_6 однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Зважаючи на викладене, та оцінюючи надані письмові докази, суд дійшов висновку, що встановлення факту проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_6 як чоловіка та жінки без шлюбу з серпня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно решти позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право отримання спадщини «за законом» або «за заповітом» установлено ЦК України.

При спадкуванні «за законом» майно померлого (спадкодавця) у рівних частках ділиться між особами, переліченими у законі, відповідно до встановленої черговості.

При спадкуванні «за заповітом» призначення спадкоємців і розподіл часток залежить від волі спадкодавця - принцип «воля заповіту».

За життя спадкодавця права та обов`язки на наслідуване майно у спадкоємців не виникають. Пріоритетним є спадкування за заповітом, оскільки воля спадкодавця, виражена у заповіті, змінює передбачений законом порядок переходу прав власності на належне йому за життя майно до його спадкоємців. Якщо спадкодавець не розпорядився своїм майном за життя, тобто не залишив заповіт на певну особу чи осіб, або коли заповіт визнаний недійсним, спадкоємці за заповітом не прийняли спадщину з різних причин, то спадкування здійснюється за законом у порядку черговості призову спадкоємців до спадкування.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Із змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

З матеріалів справи судом встановлено, що 04.07.2019 року ОСОБА_6 склав заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті заповів все своє майно відповідачу 1 (т. 2, а.с.52). Зазначений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою А.С., зареєстрований в реєстрі № 558, заповіт відповідає вимогам закону, а позивачем, в свою чергу, не наведено та не обґрунтовано підстав визнання його недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 40).

15.01.2020 року нотаріусом видано відповідачу 1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з квартири АДРЕСА_1 . Згодом, відповідач 1 подарувала спірну квартиру відповідачу 2.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб (співвідповідачів у справі), що суперечить вищевказаній презумпції.

Виходячи з положень статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Висуваючи вимоги про визнання за собою право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , позивач посилається на відсутність правових підстав для отримання у встановленому порядку свідоцтва про право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , тому обраний спосіб захисту забезпечить досягнення бажаного результату позивача для поновлення невизнаного права та інтересу останньої.

Разом із тим, судом встановлено, що пункті 7.5 Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 04.05.2017 року, покійний ОСОБА_6 особисто зазначив, що на момент вкладення правочину купівлі-продажу спірної квартири він у шлюбі не перебував та подав нотаріально оформлену заяву від 04.05.2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком В.О. за №1109.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У контексті спірних правовідносин, для визнання спірної квартири спільним майном сторін позивач, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України повинна довести, що на час придбання спірної квартири (04.05.2017 року) вона та ОСОБА_6 проживали однією сім`єю і джерелом набуття квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця сторін.

Проте, таких доказів суду надано не було.

Розписка про отримання у борг коштів у ОСОБА_7 , що була надана на підтвердження позовних вимог, не пов`язується з моментом придбання спірного майна, а саме - 04.05.2017 року. Більш того, позивачем не надано до матеріалів справи саме оригіналу вказаної розписки.

Натомість, стороною відповідача акцентовано увагу суду на тому, що без наявності оригіналу розписки, доводи позивача щодо отримання у борг коштів, а також покази свідка ОСОБА_11 є неналежними.

Належних доказів про наявність у позивача доходу в період упродовж якого була придбана спірна квартира, який міг би бути використаний в якості внеску до спільних коштів за рахунок яких придбано майно, позивач суду не надала.

Посилання позивача на те, що на придбання спірного нерухомого майна були використані кошти, не підтверджені належними доказами у справі.

Отже, документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, позивачем суду не надано.

Встановлення лише факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки , які не перебувають у шлюбі, без доведення обставин придбання майна за спільні сумісні кошти, не можуть бути достатньою підставою для задоволення позову в цій частині.

Відтак, суд доходить висновку, що позивач не довела, що джерелом набуття квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця сторін, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 15.08.2019 року справа № 588/350/15 провадження № 61-30273св18.

Статтею 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину, відповідно якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд звертає увагу, що позивач не зверталася до суду з позовними вимогами щодо визнання зазначеного правочину недійсним у жодній з його частин, а тому його зміст та наслідки є дійсними на момент розгляду даної цивільної справи.

Таким чином, у суду відсутні підстави, передбачені 74 СК України вважати майно (спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності позивачу та ОСОБА_6 , як жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою та похідних від даного юридичного факту інших позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При вирішенні питання розподілу судових витрат суд керується ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 19, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мужук Анна Володимирівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину - задовольнити частково;

Визнати юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) як чоловіка та жінки без шлюбу в період з серпня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_1;

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити;

Стягнути на користь ОСОБА_1 пропорційно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок;

Повне найменування:

позивач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 );

відповідач - ОСОБА_5 (адреса: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 );

відповідач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_7 , ідентифікаційний код НОМЕР_7 );

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мужук Анна Володимирівна (02055, м. Київ, вул. А. Ахматової, 30, прим. 3005);

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Володимир ГРЕБЕНЮК