КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

секретар Рудик О.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року про закриття провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до РФ, в якому просив відшкодувати завдану моральну шкоду, шляхом стягнення з РФ на його користь 3 375 000,00 грн., що є еквівалентом 100 000,00 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову, а саме 33,75 грн. за 1 євро; відшкодувати завдану матеріальну шкоду, шляхом стягнення з РФ на його користь, у розмірі 30 045 836,00 грн., що становить 890 247,00 євро за офіційним курсом НБУ на день підписання позову, а саме 33,75 грн. за 1 євро; відшкодувати завдану матеріальну шкоду (упущену вигоду), шляхом стягнення з РФ на його користь 246 000,00 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у червні 2014 року через негативні наслідки збройної агресії РФ проти України, позивач змушений був переселитися з місця постійного проживання (м. Донецьк) на тимчасово окупованій РФ території до м. Вінниці, а згодом - до м. Києва. Зазначив, що збройною агресією РФ проти України та окупацією РФ частини території Донецької області України йому було завдано матеріальну та моральну шкоди, тому просив позов задовольнити (а.с. 1-4, 77-83).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31.05.2021 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної та матеріальної шкоди (а.с. 105-108).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції в іншому складі суду для продовження розгляду. Вказує, що судом першої інстанції не виконані вимоги статей 498, 499 ЦПК України, а саме не здійснено направлення судового доручення через міністерство юстиції України для вручення компетентному органу - Уряду РФ копії позовної заяви та доданих до неї матеріалів згідно умов Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993, ратифікованої із застереженнями Законом України «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» (а.с. 111-113).

Відзиву від учасників справи не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Факрали Касум Ісмаїлівського району Азербайджан, паспорт зразка 1993: серія НОМЕР_1 , виданий Аргемівським MB УМВС України у Донецькій області від 09.02.1999, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Наприкінці травня 2014 року - на початку червня 2014 року, розпочалися активні бойові дії в районі аеропорту м. Донецька, в зв`язку з чим ОСОБА_1 був вимушений переміститися з місця постійного проживання на тимчасово окупованій території Донецької області.

Відповідно довідки про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи від 20.06.2014 № 316174683, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької міської Ради, на даний час позивач проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25.02.2019 № 3002-, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Дарницької РДА в м. Києві в порядку, передбаченому ст. 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VІІ.

Вказаними довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 20.06.2014 № 316174683 та від 25.02.2019 № 3002-, посвідчено факт вимушеного переселення.

Також, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2020 було встановлено юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у червні 2014 року з окупованої території Донецької області Україна відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії РФ, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Частиною 4 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії РФ, покладається на РФ відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18.04.1961, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10.06.1993 № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції.

Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною 4 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачі звернулися до суду за вирішенням спору про відшкодування збитків та стягнення моральної шкоди до РФ.

Вирішуючи справу, слід зазначити, що відповідач має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову.

Разом з цим статтею 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості).

Відповідно до положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10.06.1993 № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24.04.1963.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».

Суд першої інстанції, прийнявши позовну заяву, на стадії підготовки справи до судового розгляду має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва, як компетентного органу держави, на розгляд спору в судах України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи існує згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то посольство не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі. Надсилання судових викликів до посольств іноземних держав в Україні має здійснюватись виключно через Міністерство закордонних справ України.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19), від 24.06.2020 у справі № 711/16/19 (провадження № 61-12669св19) та від 17.06.2020 у справі № 711/15/2019 (провадження № 61-12427св19).

В матеріалах справи відсутні дані про направлення судом відповідного запиту та отримання відповіді на нього. Також відсутні і докази про надсилання судових викликів до посольства РФ через Міністерство закордонних справ України, а наявні в матеріалах справи судові повістки про виклик не належним повідомленням іноземної держави про розгляд справи.

Згідно п. 2.3 розділу II Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та ДСА України від 27.06.2008 № 1092/5/54, доручення та документи, що до нього додаються, складаються мовою, передбаченою відповідним міжнародним договором України. Якщо доручення чи документи, що до нього додаються, складено українською мовою, слід додавати завірений переклад на мову запитуваної держави або на іншу мову, передбачену міжнародним договором України. Документи, що підлягають врученню згідно з дорученням суду України, складаються мовою запитуваної держави чи іншою мовою, передбаченою міжнародним договором України, або супроводжуються завіреним перекладом на таку мову. У відповідних випадках документи, що підлягають врученню, можуть бути складені або перекладені на ту мову, яку, як є підстави вважати, розуміє особа, якій необхідно вручити документи

Оскільки, суд першої інстанції не з`ясував, чи є згода дипломатичного представництва РФ як компетентного органу держави РФ на розгляд спору в судах України. З`ясування цього питання має істотне значення для вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи норми діючого цивільного законодавства та ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, ухвала - скасуванню та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної та матеріальної шкоди скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 18 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська