Ухвала

Іменем України

15 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 752/17171/20

провадження № 61-18113ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Травянка Олександра Івановича на постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 як частку в спільному майні подружжя.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що 12 січня 1991 року між нею і ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу, згідно з договором купівлі-продажу від 06 січня 1998 року, вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яку було оформлено на ОСОБА_3 02 липня 2012 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О. С. було відкрито спадкову справу № 27/2016. За життя ОСОБА_3 не було здійснено поділу спільного майна подружжя, так як після розірвання шлюбу подружжя продовжувало проживати разом. Після смерті чоловіка вона звернулася до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, однак постановою нотаріуса від 29 червня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на розірвання шлюбу між нею і ОСОБА_3 . У серпні 2020 року її адвокат ознайомився з матеріалами № 752/15032/17 та копією спадкової справи 27/2016 і повідомив її про існування іншої постанови нотаріуса від 29 червня 2017 року № 550/02-31 про відмову у видачі їй свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя. Єдиним способом захисту її законного права на 1/2 спірної квартири, яка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, є звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач повинна була дізнатися про порушення свого права власності на спірне майно 29 червня 2017 року, коли нотаріус відмовив їй у видачі відповідного свідоцтва, однак звернулася до суду з позовом лише у вересні 2020 року, тобто зі спливом загальної позовної давності, та не довела існування підстав, з якими закон пов`язує можливість продовження вказаного строку.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 задоволено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким задоволено позов. Визнано за ОСОБА_2 право власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд не врахував ту обставину, що спірна квартира була придбана під час зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, зазначивши про пропуск позивачем позовної давності, суд першої інстанції безпідставно послався на наявність постанови нотаріуса від 26 червня 2017 року про відмову ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право власності на частину спірної квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 та не врахував, що вона звернулася до суду з цим позовом не як спадкоємець ОСОБА_3 , а як особа, яка спільно з ним набула спірну квартиру в період шлюбу і яка має право на 1/2 частину в цьому майні. У 2017 році ОСОБА_4 спочатку звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на частку у спірній квартирі в порядку спадкування за законом у справі № 752/15032/17, і саме під час ознайомлення з матеріалами цієї судової справи та з копією спадкової справи № 27/2016 у 2020 році її представнику стало відомо про існування постанови приватного нотаріуса від 29 червня 2017 року № 550/02-31 про відмову у видачі їй свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя. Крім того, позивач є особою похилого віку, пенсіонером, має першу групу інвалідності по зору з 18 листопада 2019 року, що свідчить про наявність об`єктивних і реальних перешкод у реалізації власних прав щодо належної їй частини нерухомого майна. Встановлені обставини дають підстави вважати, що позивачу стало відомо про наявність порушеного права лише у серпні 2020 року.

05 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Травянко О. І. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити без змін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, представник ОСОБА_1 - адвокат Травянко О. І. вказав, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 15 січня 2020 року у справі № 200/19766/16-ц, згідно з якими позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Травянка О. І. мотивована тим, що про постанову нотаріуса від 29 червня 2017 року № 550/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальних дій позивач дізналася в цей же день, отримавши її особисто. Для захисту своїх прав позивач 17 січня 2017 року зверталася до Київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги, який уповноважив адвоката Вакуленка В. В. представляти її інтереси. Також позивач і її представник приховали від суду, що позивач зверталася до нотаріуса з проханням відкласти видачу свідоцтв про право на спадщину на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що вона буде звертатися до суду з позовом щодо визнання за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири, так як вона придбана за спільні пошти подружжя. Отже, позивач дізналася про порушення свого права до 29 червня 2017 року.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що 12 січня 1991 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно з договором купівлі-проваджу від 06 січня 1998 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02 липня 2012 року у справі № 2601/12778/12 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Також апеляційний суд встановив, що двома постановами приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скляр О. С. від 29 червня 2017 року, ОСОБА_2 було відмовлено у посвідченні (видачі) свідоцтва про право на спадщину за законом та у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 з огляду на те, що на момент смерті ОСОБА_3 шлюб було розірвано і ОСОБА_2 не є тією з подружжя, яка пережила спадкодавця.

Вперше про наявність постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 позивач дізналася від її представника, який у серпні 2020 року ознайомився з матеріалами цивільної справи № 752/15032/17, в якій знаходилася копія відповідного документа.

При цьому апеляційний суд врахував, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером, має першу групу інвалідності по зору з 18 листопада 2019 року. Також апеляційний суд взяв до уваги те, що спірна квартира придбана до набрання чинності Сімейним кодексом України (далі - СК України), тому у спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України).

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними (стаття 28 КпШС України). Аналогічне положення закону закріплено у статті 70 СК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19) вказано, що: статтями 34, 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним з подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного з подружжя. Після смерті одно з подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого з подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного з подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 299/19766/16 (провадження № 61-4313св19), від 19 березня 2020 року у справі № 471/497/19 (провадження № 61-21930св19), від 07 квітня 2020 року у справі № 336/33/17 (провадження № 61-3241св19), від 28 травня 2020 року у справі № 335/7371/17 (провадження № 61-44998cв18).

Встановивши, що про порушення свого права на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 дізналася у серпні 2020 року від свого представника, який ознайомився з матеріалами цивільної справи № 752/15032/17, врахувавши, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонером, має першу групу інвалідності по зору, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про звернення до суду з цим позовом в межах позовної давності, правильно скасував рішення місцевого суду і ухвалив нове рішення про задоволення позову.

Такі висновки апеляційного суду узгоджують з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду щодо необхідності при визначені початку перебігу позовної давності виходити з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права.

Крім цього, висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 15 січня 2020 року у справі № 200/19766/16-ц, згідно з якими позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Доводи касаційної скарги з посиланням на вказані правові висновки зводяться до незгоди заявника з установленими апеляційним судом обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Травянка Олександра Івановича на постанову Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко