ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/1085/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Караченцева Юрія Леонідовича на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2020 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог Третя Харківська міська державна нотаріальна контора, П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, та просила визнати недійсною заяву ОСОБА_1 від 19.04.2006 року, посвідчену державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Сукачовим М.О. за реєстровим №2-573; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16 червня 2006 року зареєстроване в реєстрі за №2-470, видане державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Зімницькою В.П. на ім`я ОСОБА_2 на спадкове майно, яке складається з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , в частині, яка складає обов`язкову частку ОСОБА_1 на ј частину квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб. Під час шлюбу подружжям на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 24 грудня 1993 року, виданому згідно з розпорядженням від 22 грудня 1993 року № 30285 набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їм на праві спільної сумісної власності.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , який був її чоловіком, помер. На день відкриття спадщини вона була зареєстрована і проживала разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 . За життя ОСОБА_3 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М.В. 26 січня 2001 року за реєстровим № 1-263, яким своє майно він заповів відповідачу ОСОБА_2 .

Зауважує, що після смерті ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини 20 квітня 2006 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори було відкрито спадкову справу за № 238/2006.

Вона, як дружина, згідно зі ст. 1261 ЦК України, є спадкоємицею першої черги за законом, а тому має право спадкування за своїм померлим чоловіком. Інших спадкоємців першої черги у ОСОБА_3 не було. Разом з тим, відповідно до Довідки Московської ЛТЕК Московської районної ради народних депутатів м. Харкова серія ВТЭ-34 № 024379 від 02 квітня 1992 року, вона з 01 квітня 1992 року, тобто на час відкриття спадщини, була інвалідом II групи загального захворювання. Отже, вона, як непрацездатна вдова померлого, відповідно до приписів ч. 1 ст. 1241 ЦК України, має право на половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов`язкову частку).

16 червня 2006 року державним нотаріусом Третьої Харківської державної нотаріальної контори Зімницькою В. П. ОСОБА_2 було видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно, яке складається з частини квартири, без урахування її обов`язкової частки. Підставою для видачі відповідачу Свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частини квартири стало те, що вона 19 квітня 2006 року підписала у нотаріуса Заяву про відмову від спадщини, посвідчену державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Сукачовим М. О. за реєстровим № 2-573.

Вказує, що вона при підписанні цієї заяви, припустилася помилки під час вчинення правочину, оскільки є особою похилого віку, інвалідом II групи, а до обов`язкової частки у спадщині, від якої вона відмовилася, входить частина квартири, яка є місцем її постійного проживання. На момент підписання оспорюваної Заяви від 19 квітня 2006 року вона мала вади зору, тяжко хворіла та перенесла операції та не мала наміру відмовлятись від своєї обов`язкової частки у спадщині, тому в період часу з 20 жовтня 2005 року по 19 квітня 2006 року, тобто, протягом 6 (шести) місяців з моменту смерті свого чоловіка, вона не зверталася до нотаріуса з відповідною заявою.

Однак, після смерті ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 неодноразово говорила їй про те, що їй необхідно написати нотаріусу заяву про те, що вона не претендує на спадкове майно, що мало бути успадковане ОСОБА_2 за заповітом ОСОБА_3 . Така заява, як пояснювала відповідач, є простою формальністю та необхідна для оформлення належної відповідачу спадщини. Тому, 19 квітня 2006 року відповідач приїхала до неї в м. Харків та запевнила про необхідність звернутись до нотаріуса. Відповідач запропонувала відвезти її на автомобілі та разом з нею сходити до нотаріуса, належним чином оформити заяву. На що вона погодилась та разом з відповідачем звернулась до державного нотаріуса, де того ж дня і підписала заяву. Перед цим державний нотаріус пояснив їй, що вона відмовляється від частки, яка має належати ОСОБА_2 за заповітом.

Крім того, зазначає, що згідно абз. 3 поданої до Третьої Харківської державної нотаріальної контори Заяви від 19 квітня 2006 року, вона вказала, що відмовляється від «спадщини». Із тексту заяви не вбачається, що Позивач відмовлялася саме від прийняття обов`язкової частки у спадщині. Отже, підписуючи цю Заяву, вона вважала, що як спадкоємець за законом, підписує заяву про відмову від спадщини, що мала бути успадкована Відповідачем ОСОБА_2 , як спадкоємцем за заповітом. У момент вчинення правочину вона, внаслідок свого похилого віку та фізичного стану, що супроводжувався тяжкими хворобами, та маючи слабий зір, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Вже після підписання оспорюваної Заяви, вона і надалі продовжує проживати одна в квартирі, сплачує за неї комунальні послуги. Відповідач в квартирі не проживає. Крім того, як вбачається з тексту самої Заяви від 19 квітня 2006 року, що була підписана нею, державним нотаріусом не було роз`яснено їй права на відкликання цієї заяви, відповідно до ч. 6 ст. 1273 ЦК України. Вказані обставини беззаперечно порушують її права, як спадкоємця за законом, і як особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Караченцев Ю.Д. посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та новим рішення позовні вимоги ОСОБА_1 , задовольнити в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції необґрунтовано та не взято до уваги, що позивач має похилий вік, хворобливий стан, необхідність в сторонній допомозі, що впливають на можливість правильного сприйняття особою певних фактів та обставин.

Не надано оцінки змісту оспорюваної заяви, оскільки позивач не відмовлялась від обов`язкової частки спадкового майна, мала на меті лише підтвердити те. що вона не має претензій на частину квартири, яка повинна була бути успадкована за заповітом, та не претендує на розподіл часток квартири між подружжям.

Отже за відсутності вільного волевиявлення позивача на відмову від обов`язкової частки у спадщині, неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину внаслідок її похилого віку та хворобливого стану, а також за умови відсутності фактичної передачі належної частини спірного нерухомого майна суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні її позовних вимог.

Зауважує, що після прийняття спадщини відповідач в квартирі не проживає, фактично не здійснила передачу частини спірного нерухомого майна, вважала це майно своїм та надалі продовжила користуватися своїми правами власника.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності помилки у розумінні ст.229 ЦК України, волевиявлення позивача було вільним та відповідало її внутрішній волі під час подання нею заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті її чоловіка.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступних підстав.

Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк тривалістю шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Виходячи зі змісту цієї статті, спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень.

Зазначеною нормою закону передбачено, що спадкоємець не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ.

Згідно з ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст.225, 229-231, 233 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст.229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судовим розглядом встановлено,18.11.1983 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 24.12.1993 року на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 з 01 квітня 1992 року є інвалідом ІІ групи загального захворювання безстроково.

26.01.2001 ОСОБА_3 склав заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М.В. та зареєстрований у реєстрі за №1-263, відповідно до умов якого належну йому на праві приватної власності частину квартири АДРЕСА_1 та все належне йому майно де б таке не було та з чого б не складалось, та все що буде йому належати на день його смерті заповідав ОСОБА_2

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого відкрилася спадщина.

Відповідно до довідки Комунального житлово-експлуатаційного підприємства №109 Московського району Харківської міської ради ОСОБА_3 по день смерті був зареєстрований та проживав по АДРЕСА_2 разом з дружиною ОСОБА_1 .

19.04.2006 року ОСОБА_2 звернулась до Третьої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

19.04.2006 року ОСОБА_1 подала заяву до Третьої Харківської державної нотаріальної контори, де повідомляє про те, що має право на обов`язкову частку спадкового майна, так як вона є громадянкою пенсійного віку, від спадщини відмовляється, все майно померлого є його особистим майном, на право власності вона не претендує, як співвласник не заперечує, що частка померлого в квартирі АДРЕСА_1 становила Ѕ частину, наслідки подачі зазначеної заяви їй державним нотаріусом роз`яснено. Вказана заява посвідчена державний нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори.

16.06.2006 року на ім`я ОСОБА_2 Третьою Харківської державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що зареєстровано в реєстрі за №2-470, відповідно до якого ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала Ѕ частину приватизованої квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зазначає, що відмова від прийняття спадщини була вчинена внаслідок помилки, оскільки вважала, що як спадкоємець за законом, підписує заяву про відмову від спадщини, що мала бути успадкована відповідачем за заповітом, однак від своєї частки у майні вона не відмовлялась, на той час важко хворіла, була інвалідом ІІ групи, мала вади зору.

Однак зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що наслідки подачі зазначеної заяви їй нотаріусом були роз`яснені і цей факт вона належними і допустимими письмовими доказами (ч. 1 ст. 218 ЦК України) не спростувала. Позивач також не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що її поважний вік та наявність захворювань зашкодили їй правильно сприйняти зміст вказаної заяви про відмову від спадщини, який їй був роз`яснений нотаріусом, або самостійно прочитати та підписати.

Суд першої інстанцій, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову, оскільки позивачем не надано доказів того, що похилий вік, стан здоров`я, вади зору вплинули на її можливість сприйняття певних фактів та обставин при підписанні заяви про відмову від спадщини. Тому колегія суддів погоджується з висновками суд про недоведеність позову.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Караченцева Юрія Леонідовича залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 20 січня 2021 року

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.