Постанова

Іменем України

12 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 191/1628/18

провадження № 61-3714св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Василівська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 02 вересня 2020 року у складі судді Гречко Ю. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності заповіту.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер

ОСОБА_4 , який є її рідним дядьком і значний час проживав разом з нею. Під час спільного проживання вона та її родичі постійно надавали

ОСОБА_4 матеріальну і моральну допомогу.

Згодом ОСОБА_4 переїхав до своєї рідної сестри ОСОБА_5 , яка мешкала у АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_4 вона звернулась до Другої синельниківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у порядку спадкування за законом, однак 02 лютого 2017 року державний нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з посиланням на те, що останній за життя склав заповіт, яким все своє майно заповів ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що особисто заповідач ОСОБА_4 заповіт не підписував, цей заповіт секретар сільської ради Біла В. А. у приміщення Василівської сільської ради не складала і, відповідно, не вручала у цьому приміщенні ОСОБА_4 для ознайомлення, ОСОБА_4 перебував у віці 91 рік

та через фізичні вади не міг самостійно прочитати і підписати заповіт, не володів українською мовою, через що заповіт повинен був бути посвідчений при свідках, Василівська сільська рада не приймала рішення про покладення обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій на секретаря виконавчого комітету сільської ради Білу В. А. , позивач просила встановити нікчемність заповіту від імені

ОСОБА_4 , посвідченого 19 липня 2017 року секретарем Василівської сільської ради Білою В. А., а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі в розмірі 704,80 грн.

Короткий зміст рішень судів першої й апеляційної інстанцій

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 02 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що підстав для визнання заповіту нікчемним, визначених у частині першій статті 1257 ЦК України, немає, оскільки заповіт

за формою та змістом на момент його посвідчення відповідав чинному законодавству.

Суд визнав безпідставними доводи про те, заповіт був складений поза межами нотаріального округу Василівської сільської ради, тобто заповіт складений

з порушенням вимог щодо його посвідчення та дійшов висновку,

що ОСОБА_4 особисто прочитав і підписав заповіт, що свідчить про те,

що зміст заповіту відповідав його внутрішній волі.

Також суд дійшов висновку, що незазначення місця вчинення оскаржуваної нотаріальної дії не вплинуло на волевиявлення особи, яка його склала, а лише свідчить про недобросовісне виконанням секретарем сільської ради своїх обов`язків щодо вчинення нотаріальних дій, а не про нікчемність посвідчення нею заповіту. Цей факт не свідчить, що під час посвідчення заповіту права ОСОБА_4 порушені і це не вплинуло на зміст заповіту.

Суд застосував правовий висновок, висловлений Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 493/2417/15-ц (провадження № 61-24424св18).

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У березні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року і направити справу

на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що судом застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі

№ 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 10 квітня 2019 року у справі

№ 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), у постановах Верховного Суду

від 19 червня 2019 року у справі № 136/576/16-ц (провадження № 61-26256св18), від 13 січня 2021 року у справі № 682/1233/18 (провадження № 61-6725св20),

від 25 січня 2021 року у справі № 607/7223/18 (провадження № 61-11705св19), від 29 січня 2020 року у справі № 311/2414/16-ц (провадження № 61-40024св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 556/1419/16-ц (провадження

№ 61-35306св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 388/983/16-ц (провадження № 61-24618 св18), від 05 грудня 2018 року у справі № 460/58/15-ц (провадження № 61-19349св1)8, від 17 грудня 2020 року у справі № 466/2582/18 (провадження № 61-988св20).

Також як на підставу касаційного оскарження вказує на те, що, суд першої інстанції розглянув справу без учасників справи, про яких не було відомостей, що вони належним чином повідомлені про розгляд справи, а саме без відповідача у справі ОСОБА_2 , та без третіх осіб: Василівської сільської ради

та ОСОБА_3 .

Апеляційний суд також розглянув справу без участі сторін, які не були належним чином повідомлені про дату та місце слухання справи, зокрема без її участі, чим порушив їх право брати участь у судових засіданнях, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, висловлювати заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги клопотання її представника адвоката Ткаченка С. М. про відкладення розгляду справи.

Заявник посилається при цьому на висновки Верховного Суду, викладені

у постановах від 04 лютого 2021 року у справі № 202/26139/13-ц (провадження

№ 61-22450св19), від 21 листопада 2018 року у справі № 742/3786/17 (провадження № 61-43065св18), від 10 вересня 2018 року у справі № 796/5/18 (провадження № 61-18309ав18), від 20 серпня 2018 року у справі № 733/1695/17 (провадження № 61-4784св20), від 28 жовтня 2020 року у справі № 523/18181/18 (провадження № 61-14767св19), від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16 (провадження № 61-4668св18), від 07 квітня 2020 року у справі № 212/620/17 (провадження №61-18711св19), від 19 лютого 2021 року у справі № 755/7730/16 (провадження № 61-13883св20), від 03 липня 2020 року у справі № 750/3281/15 (провадження № 61-19511св18), від 12 червня 2019 року у справі № 607/15112/17 (провадження № 61-46960св18), від 07 лютого 2020 року у справі № 388/710/17 (провадження № 61-47603св18), від 03 липня 2020 року у справі № 342/434/15 (провадження № 61-40143св18), від 05 квітня 2019 року у справі № 387/938/17 (провадження № 61-12091св18).

Вважає, що до суду подавались копії документів, завірені неналежним чином, тому суд не мав права вважати ці документи належними доказами.

На думку заявника, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд

не взяв до уваги відсутність рішення, яким секретаря Василівської сільської ради Синельніківського району уповноважено, зокрема, на посвідчення заповітів, що є порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами (постанова Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі

№ 607/15112/17-ц).

Зазначає, що заповіт був складений під час перебування ОСОБА_4

у с. Варварівка Синельніківського району Дніпропетровської області, у зв`язку

з чим заповіт мав бути посвідчений уповноваженою особою сільської ради, яка має право вчиняти нотаріальні дій, зокрема із посвідчення заповітів на території Варварівської сільської ради у с. Варварівка.

Вважає, що за викладених обставин слід дійти висновку, що заповіт складено

з порушенням вимог щодо його форми (постанови ВС від 07 лютого 2020 року

у справі № 388/710/17, від 03 липня 2020 року у справі № 342/434/15-ц,

від 05 квітня 2019 року у справі № 387/9388/17), тому цей заповіт є нікчемним (постанови ВС від 13 січня 2021 року у справі № 682/1233/18, від 25 січня

2021 року у справі № 607/7223/18).

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу

до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 191/1628/18, витребувано справу із Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд встановив, що 19 липня 2017 року ОСОБА_4 склав заповіт, який посвідчила секретар Василівської сільської ради Синельнівського району Дніпропетровської області Біла В. А. Цим заповітом ОСОБА_7 заповів усе належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі свої майнові права та обов`язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті, ОСОБА_2 .

У заповіті зазначено, що заповіт заповідачем прочитано особисто та власноруч ним підписано у присутності секретаря Василівської сільської ради Синельнівського району Дніпропетровської області Білої В. А.

На прохання заповідача заповіт виготовлено за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Заповіт складено та підписано в двох примірниках, один

з яких залишився у справі виконавчого комітету сільської ради, а другий видано заповідачу. Заповіт підписано заповідачем ОСОБА_4 . Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 лютого 2017 року державний нотаріус Другої синельниківської державної нотаріальної контори відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з наявністю іншого спадкоємця

за заповітом - ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 8).

Звернувшись до суду з позовом, позивач обґрунтовувала його, у тому числі,

й тим, що ОСОБА_4 особисто не підписував заповіт.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 06 серпня 2019 року № 582-19, проведеної за клопотанням позивача, досліджуваний у заповіті рукописний запис та підпис: «Мною, гр. ОСОБА_4 текст заповіту прочитано вголос і власноручно підписано (підпис) ОСОБА_4 » - виконані саме ОСОБА_4 і будь-яких ознак наслідування почерку та підпису ОСОБА_4 не виявлено

(т. 1, а. с. 169-177).

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 мав постійне зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 , на території Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області.

Відповідно до розпорядження Василівського сільського голови від 03 січня

2017 року № 2-р, затвердженого рішенням Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року

№ 164-12/VІІІ, відповідальною за вчинення нотаріальних дій призначено секретаря виконавчого комітету Василівської сільської ради Білу В. А.

(т. 1, а. с. 112).

На підставі рішення про добровільне об`єднання громад від 11 травня 2017 року № 145-15/VІІ Василівська сільська рада увійшла до Раївської об`єднаної територіальної громади (т. 1, а. с.116).

Рішення про початок реорганізації у Василівській сільській раді шляхом приєднання до Раївської сільської ради прийнято 9 листопада 2017 року

(т. 1, а. с. 114).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі -

ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтю 1233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Тобто законом передбачено, що заповіт як односторонній правочин може бути визнаний нікчемним відповідно до частини другої статті 215 ЦК України у разі коли цей заповіт складений особою, яка не мала на це права, або заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми або вимог щодо його посвідчення.

Закон встановлює чіткі вимоги щодо форми заповіту: відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі,

із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем.

У разі, якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується

з дотриманням вимог частини четвертої статті 207 цього Кодексу, відповідно

до якої у разі, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою

не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину

у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину,

що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Також закон встановлює чіткі вимоги щодо порядку посвідчення заповіту: заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1251 ЦК України у разі, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою

на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України заповіт може бути визнаний недійсним за позовом заінтересованої особи, якщо буде встановлено,

що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, у разі, коли особа звертається до суду з вимогами щодо визнання заповіту нікчемним, позивач повинен довести суду обставини порушення вимог щодо письмової форми, вчинення заповідачем особистого підпису або порушення вимог закону при посвідченні заповіту нотаріусом або посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

У разі, коли особа звертається із позовом про визнання заповіту недійсним, вона повинна довести обставини, які свідчать про відсутність вільного волевиявлення заповідача при складанні заповіту.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, звернувшись із позовом, позивач просила визнати заповіт нікчемним

з підстав порушення вимог щодо його форми, що, на її думку, виявилось у тому, що спадкодавець не володів українською мовою, не підписував заповіт власноручно, а також заповіт посвідчено відповідальною особою сільської ради, яка не має обсягу відповідних повноважень.

Спростовуючи доводи про те, що ОСОБА_4 не володів українською мовою

і не підписував власноручно заповіт слід зазначити таке.

Установивши, що ОСОБА_4 народився у с. Василівка Синельниківського району Дніпропетровської області, був громадянином України, суд обґрунтовано, з підстав недоведеності, відхилив доводи позивача про те, що він не володів вільно українською мовою.

Доводи про те, що оспорюваний заповіт особисто не підписаний

ОСОБА_4 спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи від 06 серпня 2019 року № 582-19.

Щодо доводів про те, що підставою визнання заповіту нікчемним є порушення вимог щодо його форми службовою особою, яка не мала на це відповідних повноважень

Як встановлено під час розгляду справи, складений ОСОБА_4 заповіт

19 липня 2017 року, посвідчений секретарем Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області Білою В. А., складено

у письмовій формі із зазначенням часу та місця його складання.

Так, у пункті 1.2. розділу I цього Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 (далі - Порядок), в редакції, що діяла на час посвідчення оспорюваного заповіту, зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Пунктом 2.1. розділу II Порядку встановлено, що нотаріальні дії вчиняються

в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Згідно з пунктом 2.11. розділу II Порядку посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них, засвідчення справжності підпису на документах, видача дубліката посвідченого документа здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування

і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування.

Пункт 1.4 Розділу 2 Порядку встановлює, що заповіт має бути складений

у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос

та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Суд установив, що секретар Василівської сільської ради мала обсяг повноважень на вчинення нотаріальних дій, визначений відповідним розпорядженням сільської ради, тому касаційний суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про недоведеність позовних вимог у цій частині.

Доводи касаційній скарзі про те, що суд взяв до уваги письмові докази, завірені неналежним чином, відхиляються, оскільки стосуються переоцінки доказів,

що до повноважень суду касаційної інстанції не належить. До того ж допущені при посвідченні письмових доказів (копії розпорядження сільської ради про надання повноважень на вчинення нотаріальних дій, копії паспорта заповідача) технічні недоліки не є суттєвими та не свідчать про їх нікчемність.

Касаційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, посилаючись на те, що незазначення у заповіті місця його посвідчення та підстав такого посвідчення є підставою для визнання його нікчемним, позивач мав надати суду докази того, що спірний заповіт оформлено поза волею заповідача та з порушенням вимог Порядку про вчинення нотаріальних дій. Проте у цій справі судом достовірно встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам статті 1247 ЦК України і волевиявлення заповідача було вільним.

Касаційний суд погоджується з висновком суду про безпідставність доводів позивача про те, секретар Василівської сільської ради Біла В. А. вчинила нотаріальну дію шляхом посвідчення заповіту за межами нотаріального округу - у с. Варварівка, а не в с. Василівка-на-Дніпрі.

Так, згідно з копією паспорта ОСОБА_4 останній мав постійне зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 , на території Василівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, у зв`язку з чим і посвідчення заповіту повинно відбуватися посадовою особою того нотаріального округу, де заповідач має місце реєстрації, тобто посадовою особою Василівської сільської ради.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права, неповідомлення заінтересованої особи про дату

та час проведення судового засідання в суді апеляційної інстанції, касаційний суд також відхиляє з огляду на таке.

Так, особа, яка подала касаційну скаргу, ОСОБА_1 , вказує, що суд першої інстанції розглянув справу без учасників справи, про яких не було відомостей,

що вони належним чином повідомлені про розгляд справи, а саме без відповідача у справі ОСОБА_2 та без третіх осіб: Василівської сільської ради та ОСОБА_3 .

Ураховуючи, що судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню

з направленням справи на новий розгляд у разі, якщо справу розглянуто

за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України), а ОСОБА_1 обґрунтовує свою касаційну скаргу відсутністю

в судовому засіданні інших учасників справи, які не позбавлені права захистити свої права особисто, такі доводи не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Як видно з матеріалів справи (зі зворотного повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення), копію ухвали Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року про призначення розгляду справи

в апеляційному порядку на 09 годину 30 хвилин 03 лютого 2021 року позивач отримала 01 грудня 2020 року, тобто була належним чином повідомлена

про місце, дату та час розгляду справи в апеляційному порядку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки такі судові рішення

є законними та обґрунтованими, прийняті з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків судів

не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те що суд касаційної інстанції рішення не змінює та не ухвалює нове, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 02 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 03 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Бурлаков
В. М. Коротун
М. Є. Червинська