Справа № 509/3064/20
20 січня 2021 року смт. Овідіополь
Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Бочарова А.І.
при секретарі Сірман Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за
про поділ спільного майна подружжя,-
В червні 2020 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла вищезазначена позовна заява, в якій ОСОБА_1 з врахуванням просила:
- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право особистої приватної власності за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований: АДРЕСА_1 ;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору.
В обґрунтування позову позивачка зазначила, що житловий будинок та земельна ділянка, які перебувають у власності Відповідача є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами, з визначенням 1/2 частки права власності кожному. Обґрунтовуючи вимоги щодо спірної земельної ділянки позивач зазначила, що особа, котрій належить частка у праві спільної сумісної власності на житловий будинок, може претендувати на таку ж частку у праві власності на земельну ділянку іншого з подружжя, коли вона ним отримана шляхом приватизації.
При розгляді справи по суті представник позивачки надав заяву, в якій підтримав змінені позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити та розглянути справу у його відсутність.
Відповідач при розгляді справи по суті у судові засідання не з`явився неодноразово, належним чином був сповіщений про час розгляду справи, не сповістила суд про причини неявки до суду, правом подати відзив на позовну заяву не скористався.
Ознайомившись з позовом, уточненим позовом та дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 263 ч. 1 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі, між сторонами було зареєстровано шлюб 25.05.1990 р., про що свідчить свідоцтво про реєстрацію шлюбу. Сторони продовжують перебувати в шлюбі.
За час шлюбу подружжям було придбано наступне майно, право власності на яке зареєстроване за Відповідачем:
1) житловий будинок, з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 647, 0, кв.м, житловою площею 239, 3 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 647, 0, кв.м, житловою площею 239, 3 кв.м. Вказаний будинок був набутий відповідачем на підставі свідоцтва про право власності, що було видано відповідно до рішення виконкому Таїровської селищної ради від 31.03.2010 №209.
Зазначена земельна ділянка була отримана відповідачем на підставі рішення Таїровської селищної ради від 17.11.2004 №501-IV.
Перебування вказаного майна на праві власності за Відповідачем підтверджується Інформаційною довідкою з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України).
За правилами ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Згідно із ч.1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 21.11.2018 р. по справі №372/504/17, звертаючись до змісту ст. 60, 70 СК та ст. 368 ЦК робить висновок, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Відповідно до ч. 1ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Крім того, на підставі ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Як вбачається з п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 16.04.2004 р. "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" відповідно до положень ст. ст. 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. ст. 120 3К, 377 ЦК.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що при поділу спірного жилого будинку підлягає поділу, також, і спірна земельна ділянка.
Враховуючи викладене, житловий будинок та земельна ділянка, які перебувають у власності Відповідача є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між сторонами, з визначенням 1/2 частки права власності кожному.
Таким чином, представлені суду докази в своїй сукупності дають можливість суду зробити висновок про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.
На підставі. ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтований, судові витрати доведені письмовими доказами, а тому підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись ст. ст. 12, 76, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Позов задовольнити.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати право особистої приватної власності за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на 1/2 частку житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 647,0 кв.м, житловою площею 239,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 2500, 00 грн. (дві тисяч п`ятсот гривень 00 копійок).
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Бочаров А.І.