2-2952/09
4-с/465/56/21
У Х В А Л А

судового засідання

16.11.2021 року м.Львів

Франківський районний суд міста Львова в складі :

головуючого судді - Мартинишин М.О.

з участю секретаря - Оверко Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові справу за скаргою ОСОБА_1 , з участю: ПАТ «Комерційний Банк «Надра», ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Хаус», Франківського ВДВС у м.Львові Західного міжрегіонального управління міністерства Юстиції(м.Львів)про визнання неправомірними дій державного виконавця

в с т а н о в и в:

представник ОСОБА_1 адвокат Сухарина В.Я. звернувся до суду з скаргою про визнання неправомірними дій державного виконавця, в якій просить визнати неправомірними дії Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) в частині не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 та зобов`язання Франківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) зняти обтяження №7239886, зареєстроване 06.10.2014р., державним реєстратором: Колієвич А.І. Львівське міське управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 44693518 від 25.09.2014р., яким накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 .

В обґрунтування скарги покликаються на те, що в процесі примусового виконання виконавчого листа виданого 10.11.2009 року Франківським районним судом м. Львова по справі №2-2952/09 державним виконавцем винесено 27.12.2018 року постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п.2 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Таким чином вважає, державним виконавцем було закінчено виконавче провадження, однак в порушення вимог закону не було знято арешт з майна боржника, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.01.2021р. №242015014. Крім цього, боржник поза межами виконавчого провадження (яке до того ж вже було закінчене) за домовленістю у повному обсязі здійснив погашення заборгованості на користь нового кредитора згідно виконавчого листа, що підтверджується квитанцією №65725114 від 21.10.2020 року.

Наявність арешту грубо порушує права та інтереси скаржника, перешкоджає вільно користуватись та розпоряджатись майном, що належить йому на праві приватної власності, створює умови, які унеможливлюють вчинення будь-яких цивільно-правових угод щодо нерухомого майна, звужує законні права скаржника, крім того наявність арешту є незаконним, оскільки виконавче провадження завершене, а виконавчі дії не проводяться.

23.03.2021р. боржник звернувся поштовим зв`язком до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) із заявою про зняття обтяжень.

12.05.2021р. боржник отримав від Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)письмову відповідь від 29.04.2021р. №14194, якою відмовлено в задоволенні раніше поданої заяви від 23.03.2021 року.

Оскільки Франківським відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , а тому вважає, що у скаржника виникла підстава для звернення до суду із цією скаргою для захисту своїх законних прав та інтересів. Просить скаргу задовольнити.

Представник боржника у судове засідання не з`явився, подав заяву про слухання скарги за відсутності скаржника та його представника та вказав в такій, що подану скаргу вони підтримують в повному обсязі.

Представник Франківського ВДВС у м.Львові Західного міжрегіонального управління міністерства Юстиції(м.Львів) подав через канцелярію суду письмову заяву про заслухання даної скарги у його відсутності. Просив відмовити в задоволенні скарги.

Представники ПАТ «Комерційний Банк «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Хаус» в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце слухання справи, не з`явилися.

На підставі ч.2 ст.450 ЦПК України, суд вважає за можливим розглянути скаргу у їх відсутності, оскільки їх неявка не є перешкодою для її розгляду.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути скаргу без участі учасників процесу, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали скарги, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що слід відмовити у задоволенні скарги, з наступних підстав.

За умовами ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ст.448 ЦПК України).

Судом встановлено, що заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22.10.2009р. по справі №2-2952/09 було вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Філії ВАТ КБ «Надра» Львівське РУ заборгованість в сумі 225 092,69 гривень (двісті двадцять п`ять тисяч дев`яносто дві) грн. 69 коп., 1700(тисячу сімсот )грн. 00коп. державного мита та 250(двісті п`ятдесят) 00коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, що були сплачені при поданні позовної заяви, всього разом 227042,69 (двісті двадцять сім тисяч сорок дві) грн. 69 коп..

На виконання зазначеного рішення Франківським районним судом м. Львова було видано виконавчий лист №2-1326/09 від 10.11.2009 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

12.09.2014р. на виконання згаданого виконавчого листа державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, про стягнення боргу з ОСОБА_1 (ВП №44693518).

27.12.2018р. у виконавчому провадженні ВП №44693518 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна).

23.03.2021р. боржник звернувся поштовим зв`язком до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) із заявою про зняття обтяжень.

12.05.2021р. боржник отримав від Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)письмову відповідь від 29.04.2021р. №14194, якою відмовлено в задоволенні раніше поданої заяви від 23.03.2021 року.

Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до вимог статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження".

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження").

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Нормою п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У ч. 4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" перелічено підстави, за наявності яких виконавець самостійно знімає арешт з усього майна (коштів) боржника або його частини. Такими підставами є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені п. 12 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону України "Про виконавче провадження".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження").

До підстав зняття арешту також належать: закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав (ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження").

Ч. 2 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Отже, вичерпний перелік підстав, з яких виконавче провадження може бути закрито визначений статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження». Такі підстави станом на 27 грудня 2018 року не настали.

Також за приписами ч. 3 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" арешт з майна боржника знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. п. 1, 3, 11 ч. 1 цієї статті Закону. Однак державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», що виключає зняття арешту з майна на підставі зазначеної норми закону.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №904/7326/17 (провадження №12-197гс18) вказано, що "право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що "завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 січня 2018 року у справі №910/8019/15-г зазначено, що "державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 263/1468/17 (провадження N 61-31540св18) зазначено, що "у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України "Про виконавче провадження". Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником за яким є саме заявник у цій справі".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі №127/2-1421/09 (провадження №61-22895св19) вказано, що "частинами першою та другою статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаний з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що відмовляючи у скарзі ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками, якого погодився суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми права, дійшов до обґрунтованих висновків про те, що державний виконавець відмовляючи у знятті арешту з майна боржника діяв відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження", оскільки виконавче провадження не є закінченим, а рішення суду є невиконаним, що заявником не оспорюється. Крім того, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав перешкоджання провадженню виконавчих дій або не здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження не є закінченим". При цьому державним виконавцем винесено постанову не про закінчення виконавчого провадження (стаття 49 наведеного вище Закону), а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі №137/1649/17 (провадження №61-26969св18) зазначено, що "згідно зі статтею 49 Закону України "Про виконавче провадження" повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу".

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 242/4668/20(провадження № 61-2289ск21).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна. Натомість зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до ч.3 ст.451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 247, 258-261, 450, 451, 452 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження» -

п о с т а н о в и в :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , з участю: ПАТ «Комерційний Банк «Надра», ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Хаус», Франківського ВДВС у м.Львові Західного міжрегіонального управління міністерства Юстиції(м.Львів)про визнання неправомірними дій державного виконавця - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 22.11.2021 року.

Суддя Мартинишин М.О.