Справа № 214/612/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 листопада 2021 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого - судді Попова В.В.,

при секретарі - Джемерчук О.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, у м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, третя особа - Сьома криворізька державна нотаріальна контора, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт, виданий Сьомою криворізькою державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, складений ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_2 право власності на іншу 1/4 частину вказаної квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 . Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є позивач та його сестра ОСОБА_2 . Так, звернувшись до нотаріальної контори позивач дізнався, що 22.06.2010 року батько склав заповіт на ім`я відповідача. При цьому, як зазначає позивач, 19.03.1974 року батько отримав виробничу черепно-мозкову травму, внаслідок чого неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні у лікарнях. З 16.02.2010 року по 05.03.2010 року батько позивача знаходився на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні міської лікарні №1. Позивач постійно мешкав із батьком в одній квартирі та вважає, що останній склав заповіт не усвідомлюючи значення своїх дій та наслідків складення заповіту. У зв`язку з тим, що позивач позбавлений можливості реалізувати свої права щодо отримання спадщини після смерті батька, він звернувся до суду із даним позовом.

В свою чергу відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить визнати за нею право власності, в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 88,9 кв.м., житловою площею 64,7 кв.м. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що 22.06.2010 року її батько ОСОБА_3 склав заповіт на її ім`я, згідно якого вона є єдиним спадкоємцем належного йому майна. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. Позивач зазначає, що батько ніколи не страждав на психічні розлади, не перебував на обліку у психоневрологічному диспансері та не був обмежений у дієздатності, довгий час працював юристом та мав свою юридичну фірму.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_1 у судовому засіданні заявлений ним позов підтримав, суду пояснив, що у спірній квартирі йому належить 1/2 частка. ОСОБА_2 - це його рідна сестра, яка як він вважає, отримала від батька більше ніж він. Також зазначив, що заповіт повинен бути визнаний недійсним, оскільки батько часто хворів, приймав ліки, а відповідач умовила його скласти заповіт на неї. Вважає, що батько не був осудним, після контузії він проявляв неадекватність у поведінці.

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічною позовною заявою) ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення первісного позову та підтримала позовні вимоги за зустрічною позовною заявою, просила їх задовольнити.

Крім того ОСОБА_2 надала до суду заперечення проти позову ОСОБА_1 , в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог, а також зазначала, що після отримання у 1974 році черепно-мозкової травми на виробництві, пройшовши лікування, огляд спеціалістів, у тому числі психотерапевта, батько продовжував працювати на шахті. Після закінчення діяльності шахтаря, ОСОБА_3 почав працювати юристом та до моменту смерті захищав інтереси третіх осіб у судах, пенсійних фондах, виконавчих службах, міліції, неодноразово допомагав в оформленні спадщини своїм клієнтам. Крім того, батько не перебував на лікуванні у психоневрологічному диспансері, не перебував на обліку як хвора людина та над ним не встановлювалась опіка та піклування. Заповіт було складено з додержанням норм законодавства, він містить як підпис спадкодавця та і власноручний напис.

Представник третьої особи за первісним позовом - Сьомої криворізької державної нотаріальної контори до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Так, ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (Т.1 а.с.12, Т.2 а.с.5 зворот).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 та його батьку ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_2 . Частки кожного зі співвласників становлять по 1/2 частини вказаної квартири (Т.1 а.с.8,9,10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (Т.1 а.с.11).

При цьому, 22.06.2010 року за життя ОСОБА_3 склав заповіт, який було посвідчено державним нотаріусом Сьомої криворізької нотаріальної контори Кучман І.І. та зареєстровано у реєстрі за №2-522, яким заповів належне йому майно ОСОБА_2 (Т.1 а.с.14).

Згідно наявних в матеріалах справи копій медичних документів, встановлено, що 19.03.1974 року, внаслідок нещасного випадку на виробництві, ОСОБА_3 отримав черепно-мозкову травму та протягом життя періодично перебував на лікуванні з цього приводу (Т.1 а.с.15-26).

Звернувшись до нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_2 отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки між спадкоємцями виник спір (Т.1 а.с.243).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, розглядаючи позовні вимоги за первісним позовом, суд зазначає наступне.

Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У пунктах 1,8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи; відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Таким чином, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

У той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Як убачається з матеріалів справи, при складанні спірного заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - державним нотаріусом Кучман І.І.

Особу ОСОБА_3 та його дієздатність під час складання заповіту перевірено державним нотаріусом Сьомої криворізької нотаріальної контори Кучман І.І. ОСОБА_3 власноручно підписав заповіт, зробив власноручний напис, ця обставина сторонами не оспорювалась. Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про його вільне волевиявлення.

Наявні в матеріалах справи медичні документи щодо перебування ОСОБА_3 на лікуванні з приводу отриманої ним черепно-мозкової травми не містять відомостей щодо отримання ним лікування із вживанням сильнодіючих препаратів, через вживання яких він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, згідно відповіді з КЗ «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР» (Т.1 а.с.114), ОСОБА_3 під наглядом лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не перебував, за медичною допомогою не звертався.

З огляду на викладене, позивачем не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача щодо складення заповіту на користь відповідача, справжність підпису заповідача не спростовано, а тому відсутні підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За змістом ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Так, за клопотанням ОСОБА_1 на підставі ухвали суду від 10.11.2016 року було проведено посмертну судово-психіатричну експертизу, за результатами якої надано Висновок судово-психіатричного експерта №296 від 27.12.2016 року (Т.1 а.с.221, 224-235). З вказаного висновку встановлено, що ОСОБА_3 в період часу складання та підписання заповіту 22.06.2010 року ознак будь-якого психічного розладу не виявляв та був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання та складання заповіту.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено достатніх підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки складений заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення, під час його складання та підписання заповідач усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а отже позовної вимоги за первісним позовом щодо визнання недійсним заповіту є необґрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити.

Щодо решти позовних вимог за первісним позовом суд зазначає, що вони є похідними від вимоги про визнання заповіту недійсним, у задоволенні якої відмовлено, а відтак у їх задоволенні належить також відмовити.

Розглядаючи позовні вимоги за зустрічною позовною заявою, суд зазначає наступне.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін у справі - ОСОБА_3 , який за життя склав заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті розпорядився належним йому майном, а саме заповів все належне йому майно своїй дочці - ОСОБА_2 . Сторони у справі, у передбачений законом строк, звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, при цьому ОСОБА_2 отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки між спадкоємцями виник спір та ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про визнання заповіту недійсним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності та кожен окремо, а також враховуючи, що у задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 відмовлено, заповіт, посвідчений 22.06.2010 року державним нотаріусом Сьомої криворізької нотаріальної контори Кучман І.І. та зареєстрований у реєстрі за №2-522 є чинним, відтак суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 та визнання за нею права власності, в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Питання щодо розподілу судових витрат по справі суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Так, у зв`язку з відмовою у задоволенні первісного позову, судові витрати понесені ОСОБА_1 суд залишає за ним та у зв`язку із задоволенням позовних вимог за зустрічною позовною заявою, вважає за необхідне стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати у розмірі 780 грн. 00 коп. (Т.1 а.с.166).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 225, 328, 1216, 1217, 1223, 1233, 1257, 1268, 1270, Законом України «Про нотаріат», ст.ст. 12, 13, 19, 23, 141, 142, 200, 206, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) про визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) понесені нею судові витрати у розмірі 780 (сімсот вісімдесят) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.

Повне рішення виготовлено 19 листопада 2021 року.