Справа № 442/6239/20 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/811/2020/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.,

при секретарі Ждан К.О.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс консалтинг захід», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги,-

В С Т А Н О В И В :

02.10.2020 ОСОБА_1 звернуся до суд з позовом, в якому просить визнати недійсним договір відступлення права вимоги №26.05.17-ДГ від 26.05.2017, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс консалтинг захід».

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 14.02.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачем укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0, відповідно до якого він отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 39330 доларів США для придбання автомобіля та взяв на себе зобов`язання повернути кредити зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором, він передав у заставу автомобіль марки BMW, модель Е87118і, тип легковий комбі, 2007 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 . Рішенням загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 АКІБ «УкрСиббанк» у зв`язку з приведенням своєї діяльності у відповідності до норм Закону України «Про акціонерні товариства» змінив своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк». 20.04.2015 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу №17. 26.05.2017 між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінанс консалтинг захід» укладено договір відступлення права вимоги №26.05.17-ДГ. Вважає, що оскаржуваний договір містить ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). За умовами договору фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії (відступленні права вимоги) право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Оскільки факторинг визначено п.3 ч.1 ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Таким чином, фактор для надання фінансових послуг повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Згідно відповіді на адвокатський запит ТОВ «Фінанс консалтинг захід» не є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу, а отже ТОВ «Фінанс консалтинг захід» не може бути суб`єктом складу таких правовідносин, а отже спірний договір відступлення права вимоги підлягає визнанню недійсним. Стверджує, що оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу, не зважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги. Уступка права вимоги є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу, проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс консалтинг захід» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги відмовлено.

Рішення суду через свого представника ОСОБА_2 25 травня 2021 року оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним. Звертає увагу, що ТзОВ «Фінанс консалтинг захід» не є фінансовою установою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу, а отже ТзОВ «Фінанс консалтин захід» не може бути суб`єктом складу таких правовідносин, тому договір відступлення права вимог №26.05.17-ДГ від 26.05.2017 укладений між ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та ТзОВ «Фінанс консалтинг захід» підлягає визнанню недійсним за рішенням суду. В апеляційній скарзі скаржник просить Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Судові витрати скаржник просить покласти на відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 14.02.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачем по справі укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0, відповідно до якого він отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 39330 доларів США для придбання автомобіля та взяв на себе зобов`язання повернути кредит зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором він передав у заставу автомобіль марки BMW, модель Е87118і, тип легковий комбі, 2007 року випуску, колір сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

20.04.2015 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу №17 на підставі якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а останній приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «УкрСиббанк» за плату та на умовах, визначених цим договором. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються в розмір заборгованості боржників перед клієнтом, без права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день підписання цього договору. Одночасно з відступленням права вимоги до фактора переходять всі права ПАТ «УкрСиббанку» за усіма договорами забезпечення.

26.05.2017 між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінанс консалтинг захід» укладено договір відступлення права вимоги №26.05.17-ДГ (далі Договір).

У Розділі 2 вказаного вище Договору визначено, що за цим договором первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження первісного кредитор на умовах, визначених цим договором. Права вимоги, які первісний кредитор відступає новому кредитору за цим договором, відступає в розмірі заборгованості боржників перед первісним кредитором, без права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в Реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день підписання цього договору. Одночасно з відступленням права вимоги до нового кредиторів переходять усі права первісного кредиторів за усіма договорами забезпечення.

Згідно п.3.1. Договору у дату підписання цього договору Новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору 1200000 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що правові підстави для визнання оспорюваного правочину про відступлення права вимоги недійсним відсутні, оскільки договір купівлі-продажу прав вимоги не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Статтею 11 Цивільного Кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину.

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

У статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. (ст.204 ЦК України)

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Зі змісту статтею 1077 ЦК України вбачається, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язань клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Факторинг є фінансовою послугою в розумінні Закону № 2664-ІІІ, тобто операцією з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку; однак, згідно зі статтею 49 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» як кредитні операції в цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої статті 47 цього Закону, а також факторинг, який визначається як придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів.

Таким чином, із сукупного аналізу положень наведеного вище законодавства та визначення договору факторингу, наведеного у статті 1077 ЦК України, вбачається, що основні права та обов`язки сторін за цим договором полягають у здійсненні фінансування з метою отримання прибутку шляхом передачі грошових коштів іншій стороні за плату, обумовлену договором, а відступлення права вимоги є складовою частиною господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Водночас за приписами частини першої статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

У такому випадку перехід до фактора прав на всі одержані від боржника суми відбувається в силу вказівки закону, є умовою та ознакою здійснення відповідної господарської операції у вигляді фінансової послуги, а не платою за цю послугу обумовленою договором.

Таким чином, законодавець розмежовує договори факторингу на безоборотний, за яким відбувається придбання права грошової вимоги та набуття одержаних за цією вимогою сум у цілому, а клієнт не відповідає перед фактором за недоотримання грошової суми від боржника, та забезпечувальний, що регулюється частиною другою статті 1084 ЦК України.

Суд першої інстанції доцільно звернув увагу сторін на те, що основною відмінністю договору факторингу від інших договорів є його оплатний характер, тобто те, що він має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів за відповідну плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Крім того, факторинг становить регулярно здійснювану операцію, за якою на фактора покладаються певні додаткові обов`язки та який діє і після того, як фактор виплатив клієнту кошти, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту, коли боржник виплатить факторові кошти за первісним договором.

При цьому відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога немає особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином набуття ТОВ «Фінанс Консалтинг захід» інших передбачених спірним договором прав щодо боржника (права вимоги на стягнення (отримання) від боржника будь-яких нарахувань та вимог, у тому числі передбачених договором заходів відповідальності, які виникли у первісного кредитора до боржника до моменту укладення цього договору, права вимоги, які випливають з факту неналежного виконання боржником умов кредитного договору, у тому числі право на дострокове стягнення суми кредиту, процентів та інших пов`язаних із цим сум, право вимоги будь-яких інших вимог згідно з кредитним договорами, чи звернення стягнення на заставне майно) не суперечать ознакам та змісту договору цесії.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Так, у статті 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас, щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

У ч.1 ст.7 вказаного вище закону юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Як вбачається з листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 12.09.2018 №6244/22-9 станом на 11.08.2018 ТОВ «Фінанс Консалтинг Захід» до Державного реєстру фінансових установ не вносилось, статок фінансової установи юридична особа не набувала. А тому, ТОВ «Фінанс Консалтинг Захід» не міг виступити фактором у даних правовідносинах.

Крім цього, згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Позивач не є стороною оскаржуваного договору, такий укладено між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «Фінанс консалтинг Захід».

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Посилання позивача на невідповідність договору відступлення права вимоги норм чинного законодавства є безпідставними, оскільки такий за своєю природою є комбінованим договором в якому врегульовані відносини у сфері купівлі-продажу, відступлення прав вимоги, іпотеки тощо, в той час як договір факторингу у відповідності до ч.1 ст.1077 ЦК України передбачає передання однією стороною грошових коштів в розпорядження іншої за плату з зобов`язанням відступу прав грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Судом не встановлено, що спірний договір укладений між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Фінанс консалтинг захід» є договором факторингу. Між останніми було укладено договір відступлення права вимоги шляхом купівлі-продажу боргових зобов`язань.

Окрім цього, спірний договір не містить жодних посилань щодо здійснення факторингової операції, в зв`язку з чим ТОВ «Фінанс консалтинг захід» не будучи фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послу» не була обмежена в своєму праві на укладення оскаржуваного договору з ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 квітня 2021 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2021 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник