Ухвала

22 січня 2021 року

м. Київ

справа № 757/51484/19-ц

провадження № 61-358ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів на відшкодування шкоди, завданої протиправною діяльністю суб`єкта владних повноважень,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів на відшкодування шкоди, завданої протиправною діяльністю суб`єкта владних повноважень.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звертався до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області про визнання протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у м. Житомирі Житомирської області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, що діяла станом на грудень 2007 року, і зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії у розмірі 80 % від місячної заробітної плати відповідно до довідки прокуратури Житомирської області від 15 лютого 2016 року № 18/99, починаючи з 01 лютого 2016 року (справа № 295/3222/16-а).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25 березня 2016 року позов задоволено, постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове про відмову у задоволенні. У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на постанову від 15 вересня 2018 року Вищий адміністративний суд України відмовив ухвалою від 28 вересня 2016 року, а Верховний Суд України відмовив у допуску до провадження ухвалою від 28 жовтня 2016 року.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 не заявляв вимог про визнання бездіяльності протиправною у справі про стягнення коштів на відшкодування шкоди, завданої протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, оскільки вважав, що вона вже встановлена постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 826/8546/18.

Позивач вказував, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача він з 2016 року позбавлений свого права на отримання пенсії у належному, перерахованому розмірі, що є суттєвим погіршенням матеріального становища. Через відмову відповідача від виконання вимог Закону щодо забезпечення права на перерахунок пенсії працівникам органів прокуратури шляхом прийняття відповідного порядку, позивач потерпає від приниження честі та гідності, відчуває незручності, викликані негативним впливом на здоров`я, знаходиться у стані постійного психологічного напруження, стресу та нервозності, внаслідок тривалого хвилювання порушився сон, відчувається постійна стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго та умисно відповідачем затягується.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача суму коштів на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок бездіяльності Кабінету Міністрів України у розмірі 117 671, 40 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 826/8546/18 не має преюдиційного значення й цій справі, з огляду на положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 не був стороною або іншим учасником вказаної справи.

ОСОБА_1 у січні 2021 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги або закрити провадження у справі.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 217 671,40 грн (117 671,40 грн + 100 000,00 грн), яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 189,00 грн х 100 = 218 900,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, яким, за загальним правилом, виключається можливість перегляду ухвалених у ній судових рішень судом касаційної інстанції.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Касаційна скарга не містить посилань на наявність обставин, які передбачені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у цій справі не встановлено Верховним Судом.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів на відшкодування шкоди, завданої протиправною діяльністю суб`єкта владних повноважень відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик