Номер провадження: 22-ц/813/3749/21
Номер справи місцевого суду: 520/7425/19
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Дубовки С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 29 січня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

встановив:

03.04.2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_2 на праві власності належить кв. АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі, однак з вересня 2018 року в ній не проживає, ОСОБА_2 просив його позовні вимоги задовольнити (т.1, а.с.56-57).

В свою чергу, 08.04.2019 року ОСОБА_1 звернулася із самостійним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення у кв. АДРЕСА_1 (т.1, а.с.2-3).

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 2016 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 . В грудні 2018 року сторони після суперечки вирішили пожити окремо, у зв`язку з чим відповідач орендував для неї квартиру, проте через деякий час повернувшись до квартири відповідача її в квартиру не впустили.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом задоволено в повному обсязі.

Суд визнав ОСОБА_1 такою, що втратила право користування кв. АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2020 року, та постановлення нового судового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Нікітіна Г.Е. надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Крім того, від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Подорожнього А.С. до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, з посиланням на те, що представник ОСОБА_2 - адвокат Подорожній А.С. тільки 10.11.2021 року уклав договір з ОСОБА_2 на надання останньому правової допомоги (т.2, а.с.3-4).

Проте, враховуючи, що апелянт ОСОБА_1 та її представник адвокат Дубовка С.А. категорично заперечували проти відкладення розгляду справи, а також те, що дана справа перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції більше півтора роки, всі учасники справи повідомлені належним чином про час і місце судового засідання (т.1, а.с.169, 247, т.2, а.с.1, 2), колегія суддів вирішила дане клопотання залишити без задоволення і розглядати справу за участю апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Дубовки С.А., за відсутністю інших учасників справи, які до суду апеляційної інстанції не з`явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї (т.1, а.с.176-178), колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, первісному позивачу ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 11.06.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Похиленко Л.М. (т.1, а.с.17).

03.07.2013 року ОСОБА_1 вселилася в квартиру, проживала та була зареєстрована у вказаній квартирі як піднаймач, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 539 від 04.04.2019 року (т.1, а.с.5).

Проте, із показань ОСОБА_1 та із матеріалів справи безспірно вбачається, що ОСОБА_1 вселилась у вказану квартиру в якості члена сім`ї ОСОБА_2 , оскільки вони проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 2006 року, вели спільне господарство, у них був спільний сімейний бюджет.

Більше того, ОСОБА_1 і не могла вселитись і вказану квартиру в якості піднаймача, оскілки наймача цієї квартири не було, а ОСОБА_2 , як було вказано вище, з 11.06.2007 року є її власником.

Зазначених обставини не було враховано судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення, а також не було враховано, що в даному випадку спірні правовідносини регулюються не ст.ст. 71, 72 ЖК України, а ст. 405 ЦК України.

У зв`язку з цим судом також не було враховано, що за змістом ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленостями між ним і власником житла або законом.

Проте, учасниками справи визнано, що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі менше одного року.

Посилання ОСОБА_1 на те, що вона у спірній квартирі не проживає навіть менше шести місяців, при цьому у неї з ОСОБА_2 була домовленість на окреме проживання, матеріалами справи не спростовані, що також свідчить про відсутність поважних причин відсутності ОСОБА_1 у спірній квартирі.

Що стосується акту про непроживання ОСОБА_1 у спірній квартирі з вересня 2018 року, засвідченого Головою правління ОСББ «Вільямса 48/1/2/3», то колегія суддів не може прийняти даний акт в якості доказу того, що ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає з вересня 2018 року, так як вказаний акт складений в травні 2019 року, і крім того вказаний акт жодним чином не підтверджує того, що ОСОБА_1 не проживає у спірній кватирі без поважних причин, та більше одного року, як того вимагає ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Більше того, спочатку до суду була надана копія вказаного акту без вказівки дати його складання, а потім до суду надана та ж копія акту, проте в ній вже вказано дату - 13.05.2019 року (т.1, а.с.68, 78).

Судом зазначених обставин не було враховано, що призвело до того, що ОСОБА_1 не законно була позбавлена житла, в якому постійно проживала та була належним чином зареєстрованою з 03.07.2013 року.

Пославшись на статті 319, 321, 383, 391 ЦК України, та вирішуючи питання про захист прав власника спірної квартири ОСОБА_2 , судом не було враховано, що даний захист можливий при виконанні інших вимог діючого законодавства, у тому числі регулюючого право особи, яка постійно проживає у квартирі, в даному випадку ст. 405 ЦК України, про що вказано вище.

При цьому колегія суддів зазначає, що матеріали справи не мають доказів того, що ОСОБА_1 вселилась до квартири, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, на підставі угоди, укладеної між ними будь-яким письмовим договором найму жилого приміщення, не постійно в якості члена сім`ї, а тимчасово.

Згідно із п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратив право на жилу площу.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог ОСОБА_2 , оскаржуваного судового рішення та доводів своєї апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, так як у суду не було правових підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , на підставі того, що вона не проживає у вказаній квартирі без поважних причин більше встановленого законом строку.

У зв`язку з цим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, усунути їй перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом їївселення в цю квартиру, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, відмовити.

Крім того, у відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання позовної заяви у розмірі 768,40 грн. та апеляційної скарги в розмірі 2305,20 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 29 січня 2020 року скасувати.

Прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Усунути перешкоди у користуванні шляхом вселення ОСОБА_1 у кв. АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судовий збір у сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за подання позову до суду першої інстанції і 2305,20 грн. (дві тисячі триста п`ять гривень 20 копійок) - за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.11.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра