ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1096/21 Справа № 214/8538/19 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро)

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження згідно ч.13 ст.7,ч.1 ст.369 ЦПК України без повідомлення осіб цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року, ухваленого суддею Хлистуненко О.В. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 24 вересня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Саксаганського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг головного територіального УЮ у Дніпропетровській області на теперішній час Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про відшкодування заподіяної шкоди.

В мотивування заявлених позовних вимог зазначив, що 13.05.2019 року він разом зі своїми друзями уклали Договір про надання туристичних послуг №88 з ТОВ «Джоін ап!». Згідно даного договору, загальна вартість туристичного продукту замовленого туристом складає 85200,00 грн. з шести осіб (п. 5.1 Договору), та трансфер у розмірі 1000,00 грн. В даний тур входить переліт з Кривого Рогу до Анталії, готель 7/8 днів (3 номера), харчування та страховка. Туроператором йому та його друзям було видано чартерний пасажирський квиток та багажну квитанцію.

Однак, під час проходження митного контролю 21.05.2019 року позивачу ОСОБА_1 повідомили, що 15 лютого 2019 року державним виконавцем Саксаганського ВДВС м. Кривий Ріг від 18.02.2018 року ВП № 54438990 винесено постанову про тимчасове обмеження у праві виїзду з України, терміном з 03.04.2018 року.

Підставою винесення зазначеної постанови була заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 25.03.2019 року складала 14910,36 грн. та 16.05.2019 року була погашена боржником у повному обсязі, після чого державним виконавцем була винесена постанова про скасування тимчасового обмеження виїзду з України, яка 16.05.2019 року о 17.37 була підписана ЕЦП. Позивач надав прикордонній службі всі постанови державного виконавця про скасування заходів примусового виконання, в тому числі скасування обмеження у праві виїзду за межі України, але позитивних результатів це не надало, а тому йому заборонили перетинати кордон України. Таким чином, він втратив туристичну поїздку до Анталії, час і приготування до відпочинку, кошти на туристичний тур, які йому ніхто не відшкодував у розмірі 14200,00 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2019 року, визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби м. Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Захаренко К.С. щодо невнесення до автоматизованої системи виконавчого провадження належним чином оформленої та засвідченої постанови державного виконавця від 02.10.2018 року ВП № 54438990 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України ОСОБА_1 , яке було встановлено постановою від 18.02.2018 року. Вказане рішення суду не оскаржено і набрало законної сили.

Оскільки, в результаті протиправних дій та бездіяльності відповідача було позивачу заподіяно майнову шкоду, на теперішній час для відновлення свого порушеного права він витратив суму в розмірі 14200,00 грн. за квиток та 1000,00 грн. за трансфер, в цілому це становить 15200,00 грн., які є збитками та підлягають відшкодуванню відповідачем у повному обсязі.

Окрім матеріальної шкоди, неправомірними діями та бездіяльністю відповідача йому також завдано немайнових втрат, які виражаються у приниженні його ділової репутації, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу та підрив довіри до його особи, а також полягає у його душевних стражданнях, були порушені його робочі плани та звичайні справи.

Тому, просить суд стягнути з Саксаганського відділ державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди 15200,00 грн. та 50000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; судові витрати віднести за рахунок відповідача.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 , 13731,00 гривню в рахунок відшкодування майнової шкоди та 3000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 , судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок.

Решту позовних вимог залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано належним чином підтвердження факту моральних та фізичних страждань позивача, сума моральної шкоди позивачем не доведена.

Судом помилково вирішено питання про стягнення шкоди на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань, оскільки боржником у зобов`язанні є держава Україна як учасника цивільних правовідносин.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Державної виконавчої служби України (протиправність дій, бездіяльності посадових осіб якого доводиться позивачем) та орган Казначейської служби (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в наслідок неправомірних дій державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Захаренко К.С. щодо невнесення до автоматизованої системи виконавчого провадження належним чином оформленої та засвідченої постанови державного виконавця від 02.10.2018 року ВП №54438990 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України ОСОБА_1 , останній був позбавлений права перетину кордону України для подорожі на відпочинок до Туреччини у період з 21.05.2019 року по 28.05.2019 року, що є підставою для відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 13731,00 грн. та моральної шкоди.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 13.05.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено типовий договір про надання туристичних послуг №88, відповідно якого Турагент зобов`язався згідно до замовлення Туристів, забезпечити надання комплексу туристичних послуг (туристичний продукт) Туристам, а Туристи зобов`язалися на умовах даного Договору прийняти та оплатити їх (а.с. 20-23, 28 зворот).

Відповідно до п. 5.1 Договору загальна вартість туристичного продукту, замовленого Туристом склала 85200,00 грн.

Згідно додатку №1 до Договору на туристичне обслуговування від 13.05.2019 року №88 Листа бронювання (програма туристичного бронювання) слідує, що групою туристів в кількості шість осіб, зокрема ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було заброньовано тур з Міжнародного аеропорту «Кривий Ріг» до аеропорту м. Анталія (Туреччина), на період з 21.05.2019 року по 28.05.2019 року (а.с. 28).

Крім того, 18.05.2019 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Джоин АП!» (як туроператором) був укладений письмовий договір на туристичне обслуговування у формі туристичного ваучера (а.с. 24).

21.05.2019 року начальником відділення інспекторів прикордонної служби «Кривий Ріг» відділу прикордонної служби «Дніпро» лейтенантом Андрєєвим Д.О. прийнято рішення про відмову в перетині державного кордону на виїзд з України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з наявністю у базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про наявність постанови Саксаганського ВДВС м. Кривий Ріг від 18.02.2018 року ВП №54438990, про тимчасове обмеження у праві виїзду з України терміном з 03.04.2018 року. (а.с. 11-12).

Рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 30.08.2019 року, визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Захаренко К.С. щодо невнесення до автоматизованої системи виконавчого провадження належним чином оформленої та засвідченої постанови державного виконавця від 02.10.2018 року ВП №54438990 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України ОСОБА_1 , яке було встановлено постановою від 18.02.2018 року.

Зобов`язано Саксаганський відділ державної виконавчої служби міста Кривого Рогу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області вирішити питання щодо направлення до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України для виконання належним чином оформлені процесуальні документи про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 , відповідно до постанови від 02.10.2018 року ВП №№54438990. Рішення набрало законної сили 30.08.2019 року (а.с. 14-18).

Між сторонами виник спір щодо стягнення на користь позивача матеріальної шкоди, яка полягає у відшкодуванні заподіяних збитків через визнання неправомірними дії (бездіяльність) державного виконавця.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У відповідності до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» (2135-12). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

06 лютого 2013 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року №45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 №845». Зазначена постанова прийнята у зв`язку із приведенням постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ» у відповідність із Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

У відповідності до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до пункту 41 Порядку, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування: шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та судів; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок злочину.

Конституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року по справі №1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди у таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 «Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби».

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року по справі №6-48цс13 «При відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу».

Згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини щодо відшкодування моральної шкоди сама по собі констатація встановлених судом порушень - не може становити достатньої сатисфакції. Так, відповідно до п. 63 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року: «Суд дотримується точки зору, що заявник зазнав моральних страждань в результаті визнаних Судом порушень, а саме по собі визнання, на думку Суду, не може вважатися достатньою компенсацією».

Згідно із п. 61 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, стосовно вимоги відшкодування моральної шкоди Суд вбачає, що заявник зазнав певної моральної шкоди в результаті встановлених порушень, констатація яких сама по собі не може становити достатньої сатисфакції (див. рішення у справі «Трегубенко проти України», п.63).

Окрім цього, згідно п. 5 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Алпатов проти України» від 18 грудня 2012 року, заявники не домоглися виконання рішень у встановлений строк через бездіяльність державних виконавців, а тому заявники скаржились на тривале невиконання рішень, ухвалених на їхню користь та на відсутність ефективних засобів юридичного захисту щодо цих скарг. Відповідно до п. 13 Конвенції суд зазначив, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників, та статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективно національного збору юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

Відповідно до ч.2 статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Від імені держави Україна діють уповноважені органи, аналогічні висновки викладні в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 522/3454/16-ц (провадження № 14-6цс18), від 09 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 провадження № 12-110гс18, справа № 308/5414/16-ц провадження №61-31305св18 від 09 жовтня 2019 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що обов`язок по відшкодуванню завданої шкоди позивачу покладається не на посадову особу або орган державної влади чи місцевого самоврядування, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Як вбачається з позовної заяви, позивач звертаючись з позовом посилався на неправомірність дій та бездіяльність органів державної виконавчої служби та просив стягнути грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди кошти з Саксаганського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг головного територіального упрвління юстиції у Дніпропетровській області на теперішній час Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), вирішуючи питання про відшкодування завданої позивачу матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував вимог вищенаведених норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про стягнення грошових коштів з Саксаганського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг головного територіального упрвління юстиції у Дніпропетровській області на теперішній час Саксаганський відділ ДВС м. Крививй Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області на теперішній час Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

На підставі викладеного, колегія суддів прийшла до переконання, що рішення суду першої інстанції на підставі положення п.п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, що не позбавляє права позивача звернутися з відповідним позовом до суду до належного відповідача.

Згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., відповідно до суми заявленої в апеляційній скарзі(а.с.110).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу відповідача Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Саксаганський відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про відшкодування заподіяної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 користь Саксаганського відділ державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст рішення суду складено 21 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: