Провадження № 22-ц/4808/104/21
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Бородовського С.О., ухвалене 06 жовтня 2020 року в м. Івано-Франківську, у справі за позовом виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про втрату права на користування кімнатою в гуртожитку,

в с т а н о в и в :

В липні 2019 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про втрату права на користування кімнатою в гуртожитку.

Позовна заява мотивована тим, що в комунальній власності територіальної громади перебуває гуртожиток по АДРЕСА_1 , який знаходиться на балансі КП «Дирекція замовника». В кімнаті №46 гуртожитку з 15 грудня 2009 року зареєстрований ОСОБА_1 , а з 06 жовтня 2010 року ОСОБА_2 . Вказана кімната не приватизована. В ході обстеження (що підтверджується відповідними актами від 20 вересня 2018 року та 12 лютого 2019 року) встановлено, що відповідач відсутній за місцем постійної реєстрації більше року, комунальні послуги не сплачує. Натомість, там з його дозволу проживає інша особа. Посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК України, враховуючи відсутність ОСОБА_1 за місцем проживання без поважних причин понад 6 місяців, позивач просив визнати його таким, що втратив право на користування спірною кімнатою в гуртожитку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки відсутні докази припинення трудових відносин відповідача з працедавцем ВАТ «ІФАЗ», який видавав ордер на вселення. Також позивачем не підтверджено укладення сторонами договору про умови користування жилою площею в гуртожитку та підстави виселення. Таким чином, не доведено передбачених діючим законодавством підстав для виселення ОСОБА_1 з цього гуртожитку.

Не погоджуючись з цим рішенням з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права представник виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подала апеляційну скаргу. Вказує, що ними надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Однак суд не врахував дійсних обставин справи та при вирішенні спору не взяв до уваги, що відповідач відсутній за місцем реєстрації більше 6 місяців. Також не сплачує комунальні послуги, що підтверджується актами обстеження комісії КП «Дирекція замовника». Більше того, він сам у листі до КП підтвердив, що перебуває за межами України. При цьому будь-яких доказів поважності причин відсутності за місцем реєстрації при обстеженнях кімнати гуртожитку не встановлено. Не надано таких і ОСОБА_1 .

На думку апелянта, судом помилково застосовано до спірних правовідносин норми статей 130, 132 Житлового кодексу України, які визначають правові підстави для виселення. Адже ними заявлено позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою кімнатою з підстав, визначених статтями 71, 72 ЖК.

Правом на подання відзиву ОСОБА_1 не скористався.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Тарновська І.Я. доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився повторно. Судові повістки направлялись йому на адресу, вказану в позовній заяві та відомостях ВОМІРМП УДМС в Івано-Франківській області про реєстрацію місця проживання. Інші дані щодо фактичного місця проживання відповідача у матеріалах справи відсутні. З огляду на це його виклик у судове засідання здійснено через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду у повній мірі не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ВАТ «Івано-Франківський арматурний завод» від 19 листопада 2009 року ОСОБА_1 видано ордер №640 на право зайняття ліжкомісця в кімнаті АДРЕСА_2 . Згідно виписки з будинкової книжки №0862 від 21 травня 2019 року він там зареєстрований з 15 грудня 2009 року. Також в кімнаті з 06 жовтня 2010 року зареєстрований ОСОБА_2 , якому надано інше ліжкомісце (а.с. 9-10).

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 28 жовтня 2010 року № 280-LVІІІ гуртожиток по АДРЕСА_1 прийнято в комунальну власність територіальної громади м. Івано-Франківська та передано на баланс ЖЕО №3. Рішенням міської ради від 19 квітня 2011 року гуртожитку присвоєно нову адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

Балансоутримувачем гуртожитку на час подання позову було КП «Дирекція замовника» на підставі рішення 20 сесії Івано-Франківської міської ради від 31 січня 2012 року №580-20 (а.с. 7).

З листа Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою №11.1-07/608 від 30 травня 2019 року вбачається, що кімната АДРЕСА_3 не приватизована (а.с. 8).

За змістом комісійних актів обстеження житлового приміщення кімнати №46 від 20 вересня 2018 року та 12 лютого 2019 року встановлено, що на час обстеження в кімнаті знаходився ОСОБА_3 , який проживає з дозволу ОСОБА_1 без договору оренди чи найму житлового приміщення. З його слів відповідач в кімнаті не проживає (а.с. 11-12).

Згідно довідки КП «Дирекція замовника» від 21 травня 2019 року наявна заборгованість за комунальні послуги по цій кімнаті. Зокрема, станом на 01 березня 2019 року така складає по квартирній платі 1741,60 грн, за електроенергію 6330,68 грн. В зв`язку з неподанням відповідачем підтверджуючих документів про фактичне непроживання (неперебування) за конкретний період йому відмовлено у проведенні перерахунку за житлово-комунальні послуги та зазначено щодо необхідності сплати пропорційно з ОСОБА_2 вказаної заборгованості. Наведена обставина підтверджується листом підприємства від 22 березня 2019 року на відповідне звернення ОСОБА_1 (а.с. 16).

Пред`являючи до суду вказаний позов виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР просив визнати відповідача таким, що втратив право користування кімнатою у гуртожитку.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За приписами статей 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим дане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, висловленими в постанові від 24 жовтня 2018 року(справа №490/12384/16-ц) та від 25 березня 2020 року (справа № 591/6301/17)

Відтак, під час вирішення питання про втрату особою права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін її відсутності та поважність причин такої відсутності.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Разом з тим належні та допустимі докази на підтвердження факту непроживання без поважних причин ОСОБА_1 у кімнаті гуртожитку більше шести місяців відсутні.

При цьому сама лише наявність заборгованості у відповідача за комунальні послуги не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Більше того, що інтерес до кімнати він не втрачав та цікавився її утриманням, про що свідчить звернення до КП «Дирекція замовника» стосовно здійснення перерахунку за надані комунальні послуги, в зв`язку з тимчасовим перебуванням за кордоном, на яке КП надало відповідь 22 березня 2019 року.

Також в матеріалах справи відсутня інформація про те, що такий забезпечений іншим постійним місцем проживання, окрім спірного приміщення.

Крім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Доводи апеляційної скарги, що судом не враховано акти про відсутність відповідача за постійним місцем проживання, з урахуванням зазначених вище фактичних обставин справи та норм права, не спростовують відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, акти не містять інформації про відсутність його особистих речей чи майна у кімнаті, що могло б свідчити про втрату інтересу до житла тощо.

На думку колегії суддів позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, ні співмірність такого визнання відповідній меті, а обґрунтування пропорційності Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Оскільки судом не встановлено, що відповідач має інше постійне місце реєстрації та проживання, окрім спірного, у матеріалах справи відсутні докази спростування тимчасового його виїзду за кордон та підтвердження виїзду на постійне місце проживання, колегія суддів приходить до висновку, що визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірною кімнатою покладе на нього надмірний тягар. Тому з урахуванням конкретних обставин справи та підстав, якими обґрунтовано заявлені вимоги, позов виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною другою статті 376 ЦПК України визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Разом з тим, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

В силу статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні даної справи суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, зокрема положення статей 130, 132 ЖК УРСР щодо виселення з житлового приміщення, оскільки такі вимоги позивачем не заявлялися.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. У підставу позову може входити як один, так і декілька юридичних фактів.

Юридичні факти, покладені в підставу позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідносини і що внаслідок певних дій відповідача ці відносини стали спірними. Від характеру спірних правовідносин залежить правова кваліфікація спору. Підстава позову має важливе практичне значення. Правильне її встановлення визначає межі доказування, а також є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що вимог про виселення ОСОБА_1 виконавчий комітет не заявляв, підстав позову не змінював. Відповідно місцевий суд в порушення принципу диспозитивності цивільного процесу надавав правову оцінку обставинам, якими не обґрунтовувалися його позовні вимоги.

При цьому як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення його мотивувальна частина не відповідає резолютивній частині. Разом з тим враховуючи недоведеність позовних вимог суд ухвалив правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позову.

Тому мотивувальну частину судового рішення необхідно змінити з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Зважаючи на те, що за наслідками апеляційного розгляду у задоволенні позову відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 жовтня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 22 січня 2021 року.