АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року

м. Чернівці

справа №716/840/19

провадження 822/40/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,

секретар Чубрей І.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Буковина»,

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Стрілець Я.С.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Буковина» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Позовна заява обґрунтована тим, що у 2009 році між ОСОБА_1 (орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Суворова» в особі директора Туруна Г.П., (орендарем) було укладено договір оренди земельної ділянки (кадастровий номер - :02:004:0101) строком на 7 років. У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не бажала продовжувати строк дії договору оренди вказаної земельної ділянки у серпні 2016 року вона надіслала орендарю лист про закінчення договору оренди земельної ділянки та вимогою повернення належної їй земельної ділянки, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, копією листа повідомлення та вкладенням рекомендований цінний лист.

Вказує, що після закінчення строку дії вищезазначеного договору оренди орендар по сьогоднішній день продовжує користуватись земельною ділянкою.

Зазначає, що 20 серпня 2018 року на зборах землевласників ОСОБА_1 дізналася від представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Суворова» про існування договору оренди її земельної ділянки за кадастровим №:02:004:0101, укладеного між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Суворова» у 2015 році, про укладення якого їй взагалі нічого не було відомо. Крім того, переглянувши даний договір, вона побачила, що підпис у ньому не відповідає її дійсному підпису та є очевидно підробленим.

Посилаючись на вказані обставини, просить суд визнати договір оренди земельної ділянки за кадастровим №:02:004:0101, укладений 05 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Суворова» в особі директора Туруна Г.П., недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем ОСОБА_1 обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки остання за умови доведення відсутності факту укладання спірного договору оренди землі не позбавлена права звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні належним їй майном та скасування державної реєстрації.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, внаслідок неповного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що особисто не підписувала договір оренди землі, повноваження на це в установленому законом порядку іншій особі не надавала, що свідчило б про відсутність волі орендодавця на його укладення, а тому є наявні правові підстави для визнання договору недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилається на правову позицію постанови Верховного Суду у справі від 19 серпня 2020 року №358/815/17, в якій зазначено, що ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Вважає, що суд першої інстанції мав можливість та підстави застосувати наведений висновок та прийняти аналогічне рішення.

Узагальнені доводи осіб, які подала відзив на апеляційну скаргу

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Буковина» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просять залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Посилається на те, що позивач заздалегідь знала про необхідність проведення судової почеркознавчої експертизи, однак про це в позові не зазначила.

Клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи було подане з порушенням вимог чинного законодавства та норм ЦПК України щодо строків подання доказів.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №74834 від 04 червня 2007 року є власником земельної ділянки загальною площею 2,04 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий №:02:004:0101, що розташована на території Шубранецької сільської ради Заставнівського району Чернівецької області (а.с.17 зворот).

У 2009 році між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Суворова» в особі директора Туруни Г.П., було укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 7 років.

Не бажаючи продовжувати строк дії вище вказаного договору оренди земельної ділянки ОСОБА_1 26 серпня 2016 року засобами поштового зв`язку направила орендарю лист-повідомлення про закінчення договору оренди земельної ділянки, в якому повідомила про припинення дії спірного договору, у зв`язку із закінченням строку оренди та про необхідність повернути їй земельну ділянку за актом приймання-передачі земельної ділянки, після завершення дії договору у стані, придатному для її подальшого використання.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вищевказаний лист було отримано 30 серпня 2016 року уповноваженою особою на одержання внутрішнього рекомендованого листа, адресованого директору ТзОВ «Агрофірма ім. Суворова» (а.с.19-20).

Так, 20 серпня 2018 року на зборах землевласників ОСОБА_1 дізналася від представників ТзОВ «Агрофірма ім. Суворова» про існування договору оренди її земельної ділянки, укладеного між нею та ТзОВ «Агрофірма ім. Суворова» у 2015 році, про укладення якого їй взагалі нічого не було відомо і підпис у вказаному договорі їй не належить. Відповідно до умов договору оренди землі від 05 вересня 2015 року земельна ділянка площею 2,04 га, що належить ОСОБА_1 , строком на 7 років, передана в оренду ТзОВ «Агрофірма ім. Суворова» (а.с.20 зворот-22).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх прав.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок Верховний Суд виклав в постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 528/409/18.

У справі, що переглядається, позивач звернулася з вимогою про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, посилаючись на те, що вказаний договір оренди вона не підписувала та його умови не погоджувала.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом з тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки, а не визнання такого правочину недійсним, як обґрунтовував позов позивач.

Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 387/709/18 взявши до уваги вищевказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц, виклав правовий висновок про те, що власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Керуючись наведеними вище нормами закону, суд першої інстанції? з висновком якого погоджується апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку з невідповідністю заявленого позивачкою позову способам захисту цивільних прав, встановленим законом.

Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивачку права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Помилковим є доводи апелянта про те, що суд мав сам обрати ефективний спосіб захисту прав позивача.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обгрунтування.

Згідно з пунктами 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це ті юридичні факти, з яких позивач виводить свої позовні вимоги до відповідача.

Виходячи з наведеного, саме позивач визначає предмет і підстави заявленого ним позову.

Відповідно до частини другої статті 5 ЦПК України, відповідно до якої у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, вважаючи, що суд вправі сам застосувати норми права, які регулюють ті, чи інші правовідносини, оскільки згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи суд має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Проте, вказаний обов`язок суду щодо застосування саме тих норм права, які регулюють ті чи інші правовідносини, не дає право суду самостійно, на свій розсуд змінювати предмет та підстави заявленого позову.

Такий висновок Верховний Суд виклав в постанові від 27 травня 2020 року у справі 266/4776/17.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачкою норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою, з урахуванням висновків, викладених у цій постанові, погоджується суд апеляційної інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення

Дата складання повного тексту судового рішення - 21 січня 2021 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

Н.Ю. Половінкіна