Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1603/21 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А.
Категорія 77 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Лісової Т.М.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 вересня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Невмержицької О.А.

у цивільній справі №279/1603/21 за позовом ОСОБА_1 до Житомирського міжрегіонального управління водного господарства басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять Державного агенства водних ресурсів України про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, -

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив визнати його звільнення незаконним та поновити на посаді тракториста машиніста Коростенської ЕД підприємства Житомирське міжрегіональне управління водного господарства басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять Державного агенства водних ресурсів України. В обґрунтування поданого позову зазначав, що з 2014 року працював в якості тракториста машиніста Коростенської Е.Д. підприємства Житомирське міжрегіональне управління водного господарства басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять Державного агенства водних ресурсів України. 20.01.2020 року був звільнений за власним бажанням на підставі наказу № 26-К від 20.01.2020 року. Про звільнення його було повідомлено 20.01.2020 року у зв`язку з написанням відповідної заяви, та не було допущено до виконання його трудових обов`язків. З наказом про звільнення він не був ознайомлений, трудову книжку до даного часу не отримав. Вважає звільнення незаконним, оскільки при прийнятті на роботу обов`язковою умовою було написання заяви про звільнення із займаної посади. Ним була написана вказана заява без зазначення дати.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує, що наказом про звільнення в день звільнення його ознайомлено не було. Даний наказ винесений з порушенням процедури, а також останній не містить графи для ознайомлення. Зазначає, що заяви про звільнення за власним бажанням відповідачу не подавав. Однак, під час працевлаштування всупереч КЗпП України, як обов`язковою умовою прийняття на роботу, написав заяву про звільнення із займаної посади без зазначення дати. Вважав, що вказана заява не має жодного правового значення, оскільки не містить дати написання.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у 2014 році працевлаштувався в якості тракториста машиніста у відповідача.

З копії журналу вхідної кореспонденції вбачається, що за вхідним номером 54 від 20.01.2020 року зареєстровано заяву про звільнення ОСОБА_1 . В цей же день він був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпПУ наказом №26-К від 20.01.2020 року.

21.01.2020 року позивач отримав належні виплати при звільненні. Під час розгляду справи позивач не заперечував факт проведення з ним розрахунку на наступний день після звільнення.

29.01.2020 року та 21.04.2020 року ОСОБА_1 звертався до керівництва підприємства із заявами про отримання копій документів, а саме: попередження про звільнення, розрахункового листа, наказу про звільнення, заяви, та трудової книжки.

Матеріали справи свідчать про те, що вказані документи позивач відмовився отримати, про що засвідчили своїми підписами три працівники відповідача 12.02.2020 року (а.с.33).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, зважаючи на наступне.

При цьому судом враховано, що спір, який виник між сторонами регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП).

Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України).

Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені також КЗпП України.

Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39).

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву.

Тобто, працівник наділений безумовним правом відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням, але до закінчення двотижневого строку, встановленого статтею 38 КЗпП України, і в такому випадку звільнення за власним бажанням не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Позивач був звільнений в день подання заяви про звільнення за власним бажанням.

Факт написання заяви про звільнення позивач не заперечує.

При цьому позивачем не доведено, що написання заяви про звільнення за власним бажанням було вчинено під час прийняття його на роботу або під тиском, та не відповідало його внутрішній волі. Крім того позивач не був обмежений у праві відкликати цю заяву з моменту написання у будь-який спосіб, зафіксований належним чином, та не подавав відповідних заяв до правоохоронних органів щодо порушення його прав (таких доказів суду не надано).

До того ж, наявність дати в заяві про звільнення, яка пройшла відповідну реєстрацію, не є обов`язковим реквізитом такої заяви, а відтак посилання позивача на цю обставину є необгрунтованими.

Тобто, висновки суду зводяться до безпідставності заявлених позивачем вимог по суті.

Разом з тим, відмовляючи в позові, суд виходив саме із пропуску позивачем строку звернення до суду.

Зокрема судом зазначено, що ОСОБА_1 з позовом до суду звернувся лише 29.03.2021 року (більше ніж через рік після звільнення). А отже, пропустив встановлений трудовим законодавством місячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав, не навів достатніх та обґрунтованих підстав об`єктивної неможливості звернення до суду з позовом у передбачений статтею 233 КЗпП України строк.

Проте, такі висновки суду апеляційний суд вважає помилковими.

Так, відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Тобто, зазначений строк встановлений для захисту саме порушеного права.

Під можливістю довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Спір про звільнення - це спір за позовом про поновлення на роботі.

Предметом позову у справі, є вимога про поновлення на роботі.

Пункт 4 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказує, що встановлені статтями 228,223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

При цьому не враховано, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

В даному випадку позивач звернувся до суду з позовом 29.03.2021 року, при цьому в обгрунтування позову зазначив, що про звільнення дізнався 20.01.2020 року.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , 21.01.2020 року отримав належні розрахункові кошти при звільненні, та 29.01.2020 року звернувся до керівництва підприємства з вимогою надати копію наказу про звільнення і трудової книжки, однак отримати їх відмовився, що зафіксовано письмово працівниками підприємства. Тобто, ОСОБА_1 про звільнення був достеменно обізнаний на другий день після звільнення. Проте, пропустив строк звернення до суду без поважних причин.

Разом з тим, в даному випадку підставою відмови в позові має бути саме необгрунтованість заявлених по суті вимог позивача, а не пропуск строку.

За наведених обставин та відповідно до положень п.3 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові з інших підстав - за безпідставністю заявлених вимог.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09 вересня 2021 року скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в позові з інших підстав.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 22.11.2021 року.