22-ц/804/14/21

Номер провадження 22-ц/804/14/21
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мальцевої Є.Є., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря Сікора М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 січня 2020 року у складі суду Папаценко П.І., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до Кредитного договору №50011765 від 14.02.2014 року, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

22 вересня 2016 року ТОВ «Порше Мобіліті» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з укладеним кредитним договором від 14 лютого 2014 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 452.549,66 гривень, що еквівалентно 50.962,80 доларів США та суму додаткового кредиту у розмірі 179.726,75 гривень, що еквівалентно 20.239,50 доларів США, зі сплатою процентів у розмірі 9,9 % річних, зі строком погашення боргу 60 місяців, для купівлі автомобіля марки Audi, модель Q7, 2013 року виробництва. Кредитний договір № 50011765 від 14 лютого 2014 року забезпечено договором застави № 50011765 від 17 лютого 2014 року, за умовами якого ОСОБА_1 надав у заставу придбаний ним автомобіль. Внаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків з оплати чергових платежів з повернення кредиту виникла заборгованість в сумі 1.336.743,11 гривень за основним кредитом та 175.265,45 гривень за додатковим. 05 жовтня 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» надіслало ОСОБА_1 вимогу (повідомлення) про дострокове повернення кредиту у повному обсязі та сплату заборгованості, яка на вказану дату дорівнювала 1.209.604,97 гривень. З метою стягнення існуючої заборгованості, позивач був змушений звернутися до ТОВ «Юридична фірма «Вернер і партнери». Загальна сума інших судових витрат понесених ТОВ «Порше Мобіліті» в порядку п. 8.5 Загальних умов становить 6.000, 00 грн. У збільшених позовних вимог просили стягнути з ОСОБА_1 загальну суму заборгованості за кредитним договором № 50011765 від 14 лютого 2014 року 1 348 245,39 гривень та судові витрати на їх користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 січня 2020 року позовні вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» суму заборгованості за Кредитним договором 643.340,99 грн., 3% річних 101.514,90 грн., а всього 744.855,89 грн. Крім того стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» витрати на правову допомогу в розмірі 3.314,40 грн. та витрати на сплату судового збору в розмірі 11.171,56 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції погодився з наданим позивачем розрахунком простроченої заборгованості за основним та додатковим кредитом, визнав, що він узгоджується з матеріалами справи та не спростований відповідачем. Заявлені вимоги про стягнення 3% річних відповідають положенням ст.625 ЦК України. Проте, вимоги щодо стягнення інфляційних витрат необґрунтовані, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти, а тому індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, тому в цій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. Відносно позовних вимог про стягнення з відповідача збитків передбачених п.8.5 Загальних умов кредитування та витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач уклав з ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» договір про надання юридично консультаційних послуг. Згідно з пунктом 3.5 цього договору в ході надання юридично консультаційних послуг агентство здійснює заходи із стягнення заборгованості боржника перед замовником в добровільному порядку та представляє інтереси замовника в судовому провадженні зі стягнення заборгованості і в рамках виконавчого провадження. А тому, посилання представника відповідача на вчинення виконавчого напису та нарахування відсотків за кредитним договором, інших штрафних санкцій після 05.10.2015 року є неспроможними, оскільки виконавчий напис не є предметом позову, він жодною зі сторін не оскаржувався.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та доводи:

а) апеляційна скарга ТОВ «Порше Мобіліті»

Не погодившись з даним рішенням, позивач ТОВ «Порше Мобіліті» подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 січня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення втрат від інфляційних процесів за кредитом.

Скарга обґрунтована тим, що позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до встановлених апелянтом рахунків у гривні, розмір яких обчислено шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку, чинних станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунку. Борг по вказаним щомісячним платежам в повернення Кредиту та додаткового кредиту було зафіксовано станом на 05.10.2015 року(дата складення вимоги але погашений був лише 15.11.2017 року після отримання коштів від звернення стягнення на предмет застави. Апелянт наголошує, що не заявляв позовні вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами після дати складання вимоги, проте вважає, що має право, відповідно положень ст.625 ЦК України на стягнення інфляційних втрат в сумі 459578,99грн., що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. Крім того судом були порушені норми процесуального права, в частині неналежного дослідження наданих доказів, оскільки суд першої інстанції не врахував той факт, що згідно з п.1.3.1 Договору всі платежі в повернення кредиту та додаткового кредиту визначено відповідно в гривні та залишалися незмінними до моменту їх погашення після отримання коштів від звернення стягнення на предмет застави. Просив в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо інфляційних втрат постановити нове рішення, про їх задоволення.

б) апеляційна скарга ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 січня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Обґрунтовуючи скаргу зазначив, що визначаючи розмір заборгованості, суд прийняв до уваги заяву про збільшення позовних вимог від 08.08.2019 року, подану, враховуючи строки, після закінчення підготовчого провадження, що є незаконним. Позивач пропустив строк позовної давності в частині вимог про стягнення з нього інфляційних витрат та 3% річних, так як пред`явив вимоги більше ніж за три роки, а саме за період з 2014 року по 2019 рік. Погоджуючись з наданим позивачем розрахунком за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року, суд залишив поза увагою самостійну зміну позивачем строку дії договору внаслідок надіслання йому вимоги від 05.10.2015 року про дострокове повернення кредиту. Розрахунок залишку неповернутої суми кредиту в розмірі 775158,98грн.(еквівалент 36678,29дол. США) обчислено з порушенням п.1.3.1 Загальних умов укладеного Кредитного договору, яким передбачено, сума основної заборгованості за кредитом відображається в рахунках наданих Компанією в українських гривнях відповідно до встановленого сторонами еквіваленту в іноземній валюті за обмінним курсом іноземної валюти за безготівковими операціями станом на робочий день, що передує дню укладення Кредитного договору», який на той час складав 8,880грн. за 1 долар США, отже залишок неповернутої суми кредиту дорівнює 325703,21грн. Кредитодавець здійснював одночасне нарахування пені та штрафу, що відповідно до ст.549 ЦК України є одним видом цивільно - правової відповідальності, що суперечить ст.61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, зазначена позиція висловлена ВСУ У постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року. Вважає, що станом на 15.10.2015 року його заборгованість за основним договором дорівнює 36678,29 доларів США, що за курсом 8,8 дорівнює 325703,21грн. за черговими платежами за курсом станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунку розмір заборгованості дорівнює 398087,85грн. зі сплати основного та додаткового кредиту. Враховуючи вартість автомобіля проданого позивачем за 748261,28грн. його борг вже погашено. Нарахування заборгованості за Додатковим кредитним договором є незаконним, так як позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували страхування автомобіля з листопада по листопад 2017 року.

Відповідач ОСОБА_1 скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в якому просив залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, так як останній посилаючись на постанову Верховного Суду від 11.11.2019 року у справі № 910/15951/18 зазначив частини рішення, які йдуть йому на користь, оминувши ті частини, які спростовують його доводи, крім того у постановах ВС: від 25.11.2019 року у справі №130/1058/16(провадження №61-23789св18), від 23.102019 року у справі 369/661/15-ц (провадження №61-31485св18), від 23.09.2019 року у справі 638/4106/16-ц (провадження №61-26034св18), від 20.02.2019 року у справі №638/10417/15-ц(провадження №61-21851св18)було зазначено, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти виражені в гривні з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляціх відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Позиція сторін

Представник позивача ТОВ «Порше Мобіліті» Хацкевич О.М., ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримали доводи своєї апеляційної скарги, просили їх задовольнити, а доводи апеляційної скарги відповідача відхилити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримала доводи своєї апеляційної скарги, просила її задовольнити, а доводи апеляційної скарги позивача відхилити.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції було встановлено, що сторони 14 лютого 2014 року уклали кредитний договір, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 452.549,66 гривень, еквівалент суми кредиту в іноземній валюті становить 50.962,80 доларів США зі змінною процентною ставкою та суму додаткового кредиту у розмірі 179.726,75 гривень, еквівалент суми кредиту в доларах США 20 239,50 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 9,9 % на рік, зі строком кредитування 60 місяців, для купівлі автомобіля марки Audi, модель Q7, 2013 року виробництва, кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 2967 куб.см., та сплати страхових платежів.

Відповідно до умов договору п.1.3.1, усі платежі за кредитом повинні бути сплачені в гривнях за відповідним обмінним курсом, чинним на робочий день, що передує виставленню рахунку.

Зобов`язання відповідача перед ТОВ «Порше мобіліті» за кредитним договором було забезпечене договором застави транспортного засобу № 50011765 від 17.02.2014 року, за умов якого відповідач надав в заставу належний йому на праві власності автомобіль марки Audi, модель Q7, 2013 року виробництва, кузов № НОМЕР_1 з об`ємом двигуна 2967 куб.см.

05 жовтня 2015 року ТОВ «Порше Мобіліті» надіслало ОСОБА_1 вимогу (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором № 50011765, у повному обсязі.

16 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Г.В. на користь ТОВ «Порше Мобіліті» було вчинено виконавчий напис за №1010 про звернення стягнення предмета застави, що належить на праві власності ОСОБА_1 для погашення заборгованості, яка склалася за період з 14 лютого 2014 року по 05 жовтня 2015 року у розмірі: 396 087,85 гривень несплачені чергові платежі; 36 358,14 гривень - штрафні санкції за вимоги щодо сплати; 923 045,85 гривень сума кредиту до повернення; 90 509,93 гривень штраф у розмірі 20% від суми кредиту, що разом становить 1 446 001,77 гривень.

17.08.2017 року головним державним виконавцем Олександрівського ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області було відкрито виконавче провадження, винесено постанову про арешт майна боржника, вилучено предмет застави та реалізовано його на електронних торгах.

15.11.2017 року на рахунок позивача Олександрівським ВДВС м.Запоріжжя було перераховано кошти від продажу автомобіля в розмірі 748 261,28 грн., які було зараховано в рахунок погашення заборгованості.

Як вбачається з висновку експерта від 21.02.2019 року, відповісти на питання щодо визначення розміру суми кредиту, яка залишилася несплаченою з урахуванням вже погашеної частки кредиту - неможливо, внаслідок відсутності первинних документів про видачу грошових коштів. (Т.3, а.с.177- 228).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що умови кредитного договору не виконувалися відповідачем належним чином, внаслідок чого суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для відповідальності боржника ОСОБА_1 за вказаними договорами кредиту в частині стягнення простроченої заборгованості та 3% річних.

Відповідно позиції висловленій в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі за №296/10217/15-ц, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, витрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017 року у справі № 6-284цс17. Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав.

З огляду на вказане доводи апеляційної скарги ТОВ «Порше Мобіліті» стосовно того, що суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення втрат від інфляційних процесів за кредитом не ґрунтуються на Законі.

Враховуючи вище вказане апеляційна скарга ТОВ «Порше Мобіліті» задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , що суд першої інстанції помилково погодився з розрахунком позивача стосовно залишку неповернутої суми кредиту в розмірі 775158,98грн.(еквівалент 36678,29дол. США), яка обчислена з порушенням п.1.3.1 Загальних умов укладеного Кредитного договору, яким передбачено, що сума основної заборгованості за кредитом відображається в рахунках наданих Компанією в українських гривнях відповідно до встановленого сторонами еквіваленту в іноземній валюті за обмінним курсом іноземної валюти за безготівковими операціями станом на робочий день, що передує дню укладення Кредитного договору, який на той час складав 8,880грн. за 1 долар США, отже залишок неповернутої суми кредиту дорівнює 325703,21грн. - неспроможні.

Відповідач в своїх доводах навів лише перше речення п.1.3.1 Загальних умов укладеного Кредитного договору, проте, друге речення вказаного пункту передбачає, що в подальшому позичальник сплачує платежі у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування обмінного курсу за безготівковими операціями банку за курсом, чинним станом на робочий день, що передує дню виставлення рахунку.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , що кредитодавець здійснював одночасне нарахування пені та штрафу, що відповідно до ст.549 ЦК України є одним видом цивільно - правової відповідальності, що суперечить ст.61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, зазначена позиція висловлена ВСУ У постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року непереконливі.

Грофою 8 передбачено відповідальність сторін за порушення кредитного договору та додаткового договору. Відповідно до умов, у разі порушення позичальником терміну сплати будь-якого чергового платежу з повернення кредиту та/або додаткового кредиту відповідно до графіка погашення кредиту. Позичальник сплачує компанії пеню у розмірі 10% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення до моменту повного погашення заборгованості включно.

У разі порушення позичальником терміну повернення кредиту та/або додаткового кредиту, визначеного у статті 3.3 позичальник сплачує компанії штраф у розмірі 20% від суми кредиту.

Пунктом 8.5 договору передбачено, що збитки, заподіяні у зв`язку з неналежним виконанням кредитного договору, повинні бути відшкодовані винною стороною у повному обсязі, понад передбачені штрафні санкції.

Відповідно до положень ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , що визначаючи розмір заборгованості, суд прийняв до уваги заяву про збільшення позовних вимог від 08.08.2019 року, подану, враховуючи строки, після закінчення підготовчого провадження, що є незаконним - непереконливі.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом відповідач звернувся до суду 22.09.2016 року, 10.05.2018 року подав заяву про зменшення позовних вимог, а 08.08.2019 року подав заяву про збільшення позовних вимог.

Законодавцем забезпечено право позивача змінювати предмет позовних вимог, як складову матеріально-правової вимоги позивача до відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Проте право позивача змінювати предмет позовних вимог не є тотожним збільшенню чи зменшенню розміру вимог майнового характеру. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві.

Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви, відповідну постанову у справі № 922/404/19 ВС прийняв 09.07.2020 Верховний Суд.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , що позивач пропустив строк позовної давності в частині вимог про стягнення з нього інфляційних витрат та 3% річних, так як пред`явив вимоги більше ніж за три роки, а саме за період з 2014 року по 2019 рік неспроможні.

Відповідно положень ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того суд першої інстанції відмовив в задоволенні частини позовних вимог, а саме про стягнення інфляційних втрат, з чим погодилася і колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , що суд першої інстанції погоджуючись з наданим позивачем розрахунком за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року, залишив поза увагою самостійну зміну позивачем строку дії договору внаслідок надіслання йому вимоги від 05.10.2015 року, отриману 15.10.2015 року про дострокове повернення кредиту - неспроможні.

Згідно позиції Великої Палати Верховного суду України, у справі № 310/11534/13-ц, щодо правомірності нарахування процентів у зобов`язанні де була вимога кредитора достроково повернути позичені кошти, Суд зазначив, що у разі якщо кредитор звернувся до позичальника із вимогою достроково повернути кредитні кошти така вимога автоматично змінює умови, порядок да строк дії кредитного договору. Вважається що настав строк виконання договору, а рішення суду згідно якого з позичальника стягується сума кредиту чи його частина або звертається стягнення на забезпечене майно по такому кредиту, є підтвердженням таких змін.

Кредитор втрачає право нараховувати згідно кредитного договору відсотки у випадку якщо останній звернувся до позичальника з вимогою достроково повернути кредит (позику) або частину кредиту (позики) що залишилася, на які він мав право згідно ст. 1048 ЦК України.

Суд першої інстанції зазначаючи, що він погоджується з розрахунком наданим позивачам прийняв до уваги розрахунок заборгованості здійснений останнім станом по 05 жовтня 2015 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , що нарахування заборгованості за Додатковим кредитним договором є незаконним, так як позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували страхування автомобіля з листопада 2015 року по листопад 2017 року неспроможні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконував обов`язки по виконанню договору страхування автомобіля, підтвердженням чого є платіжні доручення за період з березня 2014 року до листопада 2017 року про сплату страхових платежів за договором КАСКО.(т.4 а.с.90-267)

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. (частини перша та друга статті 533 ЦК України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що національна валюта України є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте вони не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань у національній валюті України з посиланням на еквівалент суми зобов`язання в іноземній валюті.

У чинному законодавстві хоча й закріплено статус національної валюти як єдиного законного платіжного засобу на території України, однак не міститься заборони на визначення у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов`язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті

За вказаних обставин доводи позивача та відповідача про незаконність судового рішення є необґрунтованими.

Отже, доводи апеляційних скарг не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.

Інші наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови виготовлено 22 січня 2021 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді М.Ю. Лопатіна

Є.Є. Мальцева