Ухвала

22 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 274/4271/17

провадження № 61-18034ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі 5/6 частин житлового будинку та господарських приміщень, що перебувають у спільній частковій власності,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_1 про виділення в натурі 5/6 частин житлового будинку та господарських приміщень, що перебувають у спільній частковій власності.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області

від 27 травня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Виділено ОСОБА_2 у натурі 5/6 часток із майна, що є у її та ОСОБА_1 спільній частковій власності житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- коридор 1-2 площею 4,3 кв. м, ванну 1-2 площею 2,8 кв. м, кімнату 1-3 площею 27,3 кв. м, кімнату 1-5 площею 9,7 кв. м, коридор 1-6 площею 4,1 кв. м, кухню 1-7 площею 10,0 кв. м, коридор 1-8 площею 7,9 кв. м, гараж «Б» площею 44,8 кв. м, сарай «В» площею 7,8 кв. м, вбиральню «Г» площею 1,2 кв. м, погріб П/г (позначені зеленим кольором у додатку № 1 до висновку експерта від 25 червня 2020 року № 418/06.20 за результатами проведення експертного оціночно-будівелнього та будівельного-технчного дослідження, проведеного судовим експертом

Горкушою М. Д.).

Виділено ОСОБА_1 у натурі 1/6 частку із майна, що є у його та

ОСОБА_2 спільній частковій власності - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою:

АДРЕСА_1 , а саме:

- кімнату 1-4 площею 20,8 кв. м. (позначена жовтим кольором у додатку № 1 до висновку експерта від 25 червня 2020 року № 418/06.20 за результатами проведення експертного оціночно-будівелнього та будівельного-технчного дослідження, проведеного судовим експертом Горкушою М. Д.).

Зобов`язано ОСОБА_1 замурувати дверну пройму між коридором 1-6 та кімнатою 1-4, в приміщенні 1-4 замурувати перегородку таким чином, щоб утворилась кімната площею 14 кв. м та тамбур/коридор, в одній з віконних пройм, що виходить на вулицю, кімнати 1-4 пробити дверну пройму з наступним встановленням подвійного дверного блоку (тамбурного типу) для здійснення входу/виходу у цю кімнату, у кімнаті 1-4 обладнати кухню-нішу відповідно до Державних будівельних норм, виконати внутрішнє оздоблення новоутворених перегородок/стін, в місцях пробивання та замуровування дверних/віконних пройм.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня

2021 року залишено без змін.

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду

від 07 вересня 2021 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом спору в даній справі є виділення в натурі 5/6 частин житлового будинку та господарських приміщень, що перебувають у спільній частковій власності.

Верховний Суд урахував ціну позову, предмет позову, складність, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що ця справа є незначної складностіта не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня

2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 2611/07 та § 54, від 21 червня

2011 року, № 15276/07, та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня

2018 року № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

Отже, за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Вказівка в резолютивній частині постанови Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року про можливість її оскарження до Верховного Суду, не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене судове рішення ухвалене у малозначній справі.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 травня 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі 5/6 частин житлового будинку та господарських приміщень, що перебувають у спільній частковій власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець