ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1767/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №702/418/21 Категорія: 331060101 Жежер Ю. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Карпенко О.В., Єльцова В.О.

За участю секретаря Захарченко А.Д.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - Монастирищенський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану центрального міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Київ)

особа, яка подає апеляційну скаргу - Монастирищенський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану центрального міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Київ)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Монастирищенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26.07.2021 року, постановлене під головуванням судді Жежер Ю.М. у залі № 3 Монастирищенського районного суду Черкаської області 26.07.2021 року о 16 год. 52 хв., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Монастирищенський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану центрального міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, -

в с т а н о в и в :

26.07.2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме : встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України.

Підставою для звернення із заявою ОСОБА_1 вказує, що вона, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Севастополь Російської Федерації.

Отримати свідоцтво про народження у органах ДРАЦС неможливо, оскільки факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій не можливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий органами ДРАЦС для здійснення народження відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 30.05.2017 року Управлінням РАЦС м. Севастополя, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якої є : ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , актовий запис № 475.

Відповідно даних виписки із історії пологів № 703, виданого міською лікарнею № 5 м. Севастополь на її ім`я, ОСОБА_1 проводили хірургічну операцію - кесарів розтин, в результаті якого вона перебувала на стаціонарному лікуванні після операції п`ять днів.

Проте, отримати інші підтверджуючі медичні документи про народження її доньки в пологовому будинку № 1 міської лікарні № 5 м. Севастополь , не має об`єктивної можливості. На прохання ОСОБА_1 надати документи, які необхідні для встановлення факту народження дитини, їй відмовлено.

При зверненні до органів ДРАЦС щодо державної реєстрації народження дитини, їй було відмовлено, оскільки будь - який документ, виданий органами, їх посадовими та службовими особами на тимчасово неконтрольованих територіях, не створює правових підстав та рекомендовано було звернутися до суду для вирішення питання щодо встановлення факту народження особи.

Встановлення факту народження дитини необхідно заявниці для здійснення державної реєстрації народження в органах ДРАЦС та отримання свідоцтва про народження дитини.

У зв`язку з вищевикладеним, ОСОБА_1 просить встановити факт народження дитини жіночої статі у громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в міській лікарні № 5 м. Севастополь Російської Федерації.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26.07.2021 року заяву ОСОБА_1 - задоволено.

Встановлено факт народження дитини жіночої статі у громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Севастополь АР Крим.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Монастирищенський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану центрального міжрегіонального Управління міністерства юстиції ( м. Київ) в особі начальника Н.В. Єгорової оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не правильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у відповідності до норми ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» документ про шлюб, на який посилається заявник є недійсним, і не створює правових наслідків, тому визначити походження дитини від батька - неможливо.

Крім того, проведення державної реєстрації народження дитини без визначення її походження від батька є неможливим.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, що оскаржуваним рішенням встановлено факт народження дитини м. Севастополь АР Крим. Тобто не встановлено державу місця народження та не враховано, що за законодавством України м. Севастополь - місто, що має спеціальний статус, та не входить до складу Автономної Республіки Крим.

Однак, місто Севастополь - це адміністративно-територіальна одиниця України, тож вказати місце народження дитини при державній реєстрації, що не відповідає адміністративно-територіальному поділу України та без зазначення назви держави неможливо. Таким чином, на думку скаржника, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення від 26.07.2021 року у справі № 702/418/21 не в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, районним судом порушено норми матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 05.05.2021 року № 1595/5 «Про перейменування відділів державної реєстрації актів цивільного стану» Монастирищенський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перейменовано на Монастирищенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Скаржник посилається, що на час розгляду заяви ОСОБА_1 , судом не було враховано, що Монастирищенський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перейменовано на Монастирищенський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

На думку скаржника, суд ухвалив рішення, вказавши неналежну зацікавлену особу Монастирищенського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Всупереч зазначеному, суд першої інстанції під час розгляду справи не з`ясував всебічно, повно, об`єктивно обставини справи та дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви про встановлення факту.

В апеляційній скарзі начальник Монастирищенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Н.В. Єгорова просить скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 27.06.2021 року у справі № 702/418/21 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

28 вересня 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування відзиву ОСОБА_1 вказує, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, є законним та обґрунтованим.

Вона вважає, що начальником Монастирищенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Єгоровою Н.В. чиняться перешкоди в реалізації прав належної заявнику дитини. Такий спротив є послідовним, свідомим, проте незаконним. Скаржник не розуміє державної політики щодо потерпілих від окупації.

На думку заявника ОСОБА_1 , скаржник наводить підстави для скасування рішення суду, які суперечать чинному законодавству та судовій практиці в Україні.

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26.07.2021 року відхилити, а рішення районного суду залишити незмінним.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника скаржника, яка з?явилась в судове засідання апеляційного суду, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Задовольняючи заяву про встановлення факту народження дитини жіночої статі у громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_2 , яка народилася, ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Севастополь АР Крим, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог заяви, вказавши на можливість прийняття в якості належних та допустимих доказів документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. А тому, суд дійшов до висновку, що з наявних в матеріалів справи, можливо встановити факт народження дитини, народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Севастополь АР Крим, виключаючи посилання заявника про місце народження дитини у міській лікарні № 5 Російської Федерації.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно свідоцтва про народження, виданого 30.05.2017 року «отделом записи актов гражданского состояния Нахимовского района города Севастополя Управления ЗАГС города Севастополя», складено актовий запис № 475, відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_2 , в графі «мать» зазначено « ОСОБА_5 , гражданка Украины», в графі «отец» зазначено « ОСОБА_3 , гражданин Российской Федерации» (а. с. 8).

Згідно даних виписки з історії пологів № 703, виданого міською лікарнею № 5 м. Севастополь на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що заявниці ОСОБА_1 проводили хірургічну операцію - кесарів розтин, в результаті якої вона перебувала на стаціонарному лікуванні після операції п`ять днів (а.с. 9).

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_2 , виданого 19.01.2021 органом № 7125 та зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 6, 7).

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Згідно ст. 18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов?язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв?язку із встановленим судом фактом. У разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для державної реєстрації народження дитини та отримання свідоцтва про народження дитини, зразка, встановленого у державі Україна.

Згідно ч. 1 ст. 144 СК України батьки зобов?язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження, має право на ім?я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров?я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров?я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров?я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров?я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров?я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

У відповідності до наказів Міністерства юстиції України № 246/7 від 25 листопада 2014 року та № 935/5 від 17 червня 2014 року всі органи та підрозділи, які підпорядковані Міністерству юстиції України, повинні були переміститися з тимчасово непідлеглих територій в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та перереєструватись, тому всі акти та документи, видані органами не переміщеними в населені пункти, на територіях яких органи державної влади України здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не перереєструвались з 01 грудня 2014 року, вважаються недійсними.

Тобто, медичні свідоцтва про народження та безпосередньо самі свідоцтва про народження, видані на окупованій території, не мають юридичної сили.

Статтею першою 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід?ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до п. 2, 3 ст. 9 згаданого Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини», «Кипр проти Туреччини»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», «Іласку та інші проти Молдови та Росії»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки, це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території.

Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, заявником на обґрунтування своїх вимог надані свідоцтво про народження, Серії НОМЕР_1 , виданого 30.05.2017 року Управлінням РАЦС м. Севастополя, згідно якого ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якої є - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , актовий запис № 475 (а.с. 8), виписку з історії пологів № 703, виданого міською лікарнею № 5 м. Севастополь на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_1 проводили хірургічну операцію - кесарів розтин, в результаті якої вона перебувала на стаціонарному лікуванні після операції п`ять днів (а. с. 9), та свідоцтво про шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 25.05.2016 року (а. с. 10).

Вказані документи, видані органом, що непідконтрольний державній владі України, є недійсними і не створюють правових наслідків.

Однак, згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Згідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

За змістом ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» примусова автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства Російської Федерації не визнається Україною та не є підставою для втрати громадянства України.

Згідно до ст.19 Закону України «Про громадянство» 18 січня 2001 року

№ 2235-III, із зміною, датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України.

Матеріали справи не містять відмови ОСОБА_1 від громадянства України та видання відповідного Указу Президента України про його припинення.

Статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» 15 квітня 2014 року

№ 1207-VII, із змінами, передбачено, що примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства Російської Федерації не визнається Україною та не є підставою для втрати громадянства України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що на підставі наявних у справі документів встановлено, що заявниця ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 у невизнаній в Україні окупації м. Севастополя, в подальшому згідно свідоцтва про народження у батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_6 народилася донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

У контексті наведеної норми ст. 89 ЦПК України та відповідно до принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України, оцінюючи надані заявником докази суду слід звернути увагу на так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН, який дійшов висновку, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Колегія суддів апеляційного суду також звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, який розвиває цей принцип у своїй практиці, наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. <…> Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав що разу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином її не легітимізує.

З огляду на те, що видані Російською Федерацією в окупованому м. Севастополь правовстановлюючі документи самі по собі не дозволяють заявниці ОСОБА_1 зареєструвати у позасудовому порядку народження дитини, що захищається гарантіями ст. 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, з урахуванням того, що держава Україна в ситуації вимушеного перебування заявниці в окупації, не визнає втрату нею громадянства України, то відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315, ст. 317 ЦПК України у суду виникли законні підстави для встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

За змістом ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» при державній реєстрації народження дитини не має необхідності зазначати про перебування батьків у шлюбі та запис про батька з посиланням на ст. 126 СК України, яка визначає визначення походження дитини від батька за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Оскільки ці обставини не мають юридичного значення, а тому доводи скаржника в даній частині не відповідають нормам чинного законодавства та не знаходять підстав для відмови у встановленні факту народження дитини на тимчасово окупованій території, який у даному випадку належним чином доведений.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини, є об?єктивні перешкоди.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази в підтвердження заявлених вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який вірно вказав, що, встановлюючи наявність факту народження дитини жіночої статі, народженої, ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Севастополь, яка станом на дату народження дитини, та на даний час є тимчасово окупованою територією України, прийшовши до вірного та вмотивованого висновку про задоволення заяви, прийнявши в якості належних та допустимих доказів документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно й об`єктивно з`ясував усі обставини справи та надав їм належну оцінку, ухвалив рішення, яке є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Отже, враховуючи досліджені у судовому засіданні письмові докази, та оцінюючи їх в сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного, обґрунтованого висновку про встановлення факту народження дитини, встановивши факт народження дитини жіночої статі, народженої, ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Севастополь АР Крим, виключаючи посилання заявника про місце народження дитини у міській лікарні № 5 Російської Федерації.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, тому відсутні підстави для їх задоволення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи нічим не підтверджено та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про становлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Монастирищенського відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Уманському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26.07.2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Монастирищенський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану центрального міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 18 листопада 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О.В. Карпенко

В.О. Єльцов