Постанова

Іменем України

13 січня 2021 року

м. Київ

справа № 462/5607/17

провадження № 61-2484св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Рудненська селищна рада Залізничного району м. Львова,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року у складі судді Кирилюка А. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1966 року проживали та користувалися земельною ділянкою, площею 0,1500 га, на АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати. Вона в порядку спадкування є власницею будинку АДРЕСА_1 . Однак правовстановлюючі документи на земельну ділянку у неї відсутні, оскільки при житті її батьки їх не оформили.

У листопаді 2016 року вона звернулася до Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова із заявою про виготовлення документів на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , якою користувалися її батьки, однак їй було відмовлено.

ОСОБА_1 вважає, що оскільки вона прийняла спадщину після смерті матері, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, вона понад 15 років відкрито володіє земельною ділянкою, якою користувалися її батьки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,1500 га, на АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суди дійшли висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 суперечать вимогам чинного законодавства України, зокрема порядку передачі земельних ділянок у власність громадян, передбаченому статтями 116, 118, 119 Земельного кодексу України (далі - ЗК України). Відсутність дозволу органу місцевого самоврядування на розробку проєкту землеустрою щодо відведення та передачі у власність спірної земельної ділянки є підтвердженням того, що законний власник не визнає факт добросовісного користування спірною земельною ділянкою, що є необхідною умовою для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просила скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року і направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, не досліджені зібрані у справі докази, в оскаржуваних судових рішеннях недостовірно викладені обставини справи.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від іншого учасника справи не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року і витребувано із Залізничного районного суду м. Львова цивільну справу № 462/5607/17.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 лютого 2007 року спадкоємцем майна ОСОБА_2 (батька позивача), зокрема житлового будинку АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 .

Рішенням Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова від 03 червня 2016 року № 116 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0600 га, на АДРЕСА_1 .

13 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова із заявою про внесення змін до пункту 1 рішення Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова від 03 червня 2016 року № 116 в частині зазначення площі земельної ділянки 0,1388 га, відповідно до викопіювання із кадастрового плану земельної ділянки.

Рішенням Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова від 23 червня 2016 року № 146 ОСОБА_1 відмовлено у внесенні змін до рішення Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова від 03 червня 2016 року № 116.

26 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0789 га, для ведення особистого селянського господарства на АДРЕСА_1 , з метою її приватизації.

Рішенням Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова від 07 листопада 2016 року № 234 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою з відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0789 га, на АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Так, частиною першою статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх зазначених умов у сукупності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18)).

Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Порядок набуття громадянами права власності на земельну ділянку встановлений ЗК України.

Відповідно до статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначається цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

За змістом положення статті 122 ЗК України вирішення питання щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Зокрема, сільські, селищні, міські ради згідно зі статтею 12 ЗК України передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Можна підсумувати, що умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 729/608/17 (провадження № 14-648цс18)).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми права, врахували визначені статтею 344 ЦК України умови набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю та обґрунтовано зазначили, що позивач не надала доказів на підтвердження факту добросовісного користування нею земельною ділянкою вказаної у позовній заяві площі протягом 15 років відповідно до умов, які надають їй можливість набути право власності на це майно за набувальною давністю.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно визнав неналежними подані позивачем докази, зокрема квитанції про сплату земельного податку та план земельної ділянки, оскільки ці докази були належним чином оцінені судом у сукупності з іншими доказами, а також їм надано належну правову оцінку, про що зазначено у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення. Водночас, відповідно до вимог процесуального права суд касаційної інстанції не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, їм дана належна правова оцінка, тому колегія суддів їх відхиляє як необґрунтовані.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк