Справа № 936/4/21
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Кожух О.А.,Кондор Р.Ю.,

за участі секретаря: Микуляк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 24 травня 2021 року, головуюча суддя Софілканич О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та коштів на покриття витрат на лікування,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 04.01.2021 звернулася до суду ОСОБА_2 про стягнення аліментів та коштів на покриття витрат на лікування.

Позов мотивовано тим, що позивачка ОСОБА_1 є пенсіонером, тобто особою непрацездатного віку (пенсійне посвідченням серії НОМЕР_1 видане 12.10.2009 р.). Проживає позивачка в будинку АДРЕСА_1 , разом зі своїм сином ОСОБА_3 , 1977 року народження, який будучи сезонним робітником, здійснює витрати на її утримання близько 3000,00 гривень щомісячно. Чоловік позиваки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким чином, самостійний дохід позивачки, складає розмір її пенсії, який в середньому становить 2 725,22 гривень в місяць. Проте, наявних грошових коштів для нормального існування позивачки, недостатньо. У позові посилається на те, що її дочка ОСОБА_2 (відповідачка) живе окремою сімє`ю та займається підприємницькою діяльністю. Крім того, на підтвердження належної батьківської опіки вказує, що після смерті матері позивачки ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_2 , було успадковано відповідачкою ОСОБА_2 , у зв`язку із тим що інші родичі, в тому числі і вона, відмовились від прийняття спадщини за померлою на користь відповідачки, надавши їй можливість проживати у власному будинку. Відтак, відповідачка має можливість допомагати їй матеріально, проте вона відмовляється у наданні їй матеріальної допомоги, нести фінансові витрати повязані з її життєдіяльністю, необхідним лікуванням. Зазначає те, що розмір коштів, необхідних для нормального її існування протягом місяця складає близько 8500,00 гривень, який потрібен їй для заощадження у майбутні періоди витрат, а також щодо витрат для забезпечення нормального функціонування організму, збереження її здоров`я, набору продуктів харчування, а також середньостатистичного набору непродовольчих товарів та послуг необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб. Крім того, у зв`язку із похилим віком у позивачки часто виникала необхідність у лікуванні, зокрема в червні 2016 р. їй було діагностовано захворювання - катаракта правого ока, в лютому 2017 року - лівобічна набута вправима коса пахова грижа, а станом на час звернення до суду позивачці діагностовано: кардіосклероз, кризовий перебіг. За платіжними чеками, вартість її лікування склала в цілому 16 477,00 гривень. Із врахуванням наведеного, позивач просить суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на її користь аліменти на своє утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 гривень, щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з дня пред`явлення позову і стягнути із відповідачки на її користь суму витрат пов`язаних з лікуванням у розмірі 16 477,00 гривень, одноразово, а також судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на правову допомогу.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 24 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 07 червня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 гривень, щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону та суму у розмірі 3496,00 гривень - витрат пов`язаних з лікуванням. Зокрема зазначає, що пенсії яку вона отримує за віком їй недостатньо. Вона не має можливості заощадити кошти, та придбати одяг, сплачувати комунальні платежі, лікуватись, оздоровлюватись.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Фекийшгазі К.С., який діє в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Від представника ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є особою непрацездатного віку, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 12.10.2009 р. та відповідно до Довідки ГУ ПФУ в Закарпатській області Управління обслуговування громадян за № 472 від 21.12.2020 року отримує пенсію щомісячно, так сума пенсії позивача за період з червня 2020 року по листопад 2020 року складає 16 351,32 гривень.

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого Воловецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дочкою ОСОБА_1 . Так, після одруження 29.08.1998 року ОСОБА_2 змінила прізвище на « ОСОБА_2 » у відповідності до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 виданого 29.08.1998 р.

Згідно довідки виконкому Воловецької селищної ради Закарпатської області від 22.10.2020 р. за № 1610, встановлено, що ОСОБА_1 , 1954 року народження, мешканка АДРЕСА_1 проживає разом із сином ОСОБА_3 , 1977 року народження. (а.с.10).

Утримання батьків дітьми є відповідною компенсацією за утримання і турботу, надану батьками дитині. В нормальних умовах діти добровільно допомагають своїм непрацездатним батькам і турбуються про них. Однією з основних цілей регулювання сімейних відносин, відповідно до частини другої статті 1 Сімейного кодексу України, є утвердження почуття обов`язку перед батьками.

Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений в статті 51 Конституції України. Дана конституційна норма знайшла своє відображення і в Сімейному кодексі України (статті 202-206).

Положенням ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Саме такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного Суду від 05.09.2019 р. у справі № 212/1055/18.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу (постанова КЦС від 14.11.2018 у справі № 175/1508/16-ц).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 245770411), вбачається що у позивачки ОСОБА_1 наявне у спільній частковій власності нерухоме майно, а саме: житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою буд. АДРЕСА_1 ; земельна ділянка за кадастровим номером :01:009:0072 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельна ділянка в урочищі «Загорода» за кадастровим номером :01:009:0071 для ведення особистого селянського господарства.

У суді першої інстанції дослідженим є питання, що розмір пенсії позивача за останні шість місяців становив 16 351, 32 гривень, приблизно 2 725,22 гривень щомісяця, що перевищує розмір прожиткового мінімуму для категорії осіб, до яких належить позивач.

Таким чином, судом вірно встановлено, що позивачка отримує пенсію щомісячно близько 2 725,22 гривень, а також у неї наявне у спільній частковій власності нерухоме майно - житловий будинок та дві земельні ділянки, які вона може використовувати не лише для власних потреб, але і для отримання додаткового доходу.

Розглядаючи спір по суті у справі № 756/1493/17, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, з яким погоджується Верховний Суд у постанові від 17 грудня 2020 року, що позивач не довела належними та допустимими доказами обставин, на які вона посилається як на обґрунтування своїх позовних вимог. Суди виходили з того, що отримання позивачем соціального забезпечення від держави, а саме пенсії у розмірі, що перевищує розмір прожиткового мінімуму для категорії осіб, до яких належить позивач, а також наявність у позивача іншого майна спростовують її твердження, що вона опинилася у скрутному матеріальному становищі.

У справі № 569/1274/16-ц Верховний суд постановою від 18 грудня 2019 року також підкреслив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Позивач отримує пенсію у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги відповідно до частини четвертої статті 75 СК України та відповідно до частини першої статті 202 СК України, що свідчить про безпідставність і недоведеність позовних вимог. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що вона потребує матеріальної допомоги на сьогодні.

Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 09 жовтня 2019 року у справі № 755/16628/15-ц.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд цілком правомірно виходив із усієї сукупності фактичних обставин, оскільки крім прожиткового мінімуму, судом врахована ще наявність у позивача на праві власності іншого майна.

Щодо відмови суду першої інстанції у задоволенні позовної вимоги про стягнення коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням, слід зазначити наступне.

Позивачкою визнається і не спростовується той, факт що нею дійсно пропущено строк звернення до суду з вимогою до відповідачки про стягнення коштів у розмірі 12 981,48 грн на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням, виходячи з тих обставин, що про порушення свого майнового права позивачу було відомо з моменту оплати коштів за лікування (зокрема, 06.02.2016 р. та 01.02.2017 р., 06.02.2017 р., 10.02.2017 р.), з якого починається перебіг позовної давності.

З урахуванням застосування строку позовної давності, вимоги щодо стягнення витрат на лікарські препарати, які заявлені в межах позовної давності всього разом становлять 3496,00 гривень, однак у задоволенні таких вимог цілком правомірно було відмовлено з огляду на матеріальний стан Відповідача.

Відповідно до норми ст.206 СК України передбачає дві обов`язкові умови для можливості її застосування: 1) наявність у батька, матері тяжкої хвороби або інвалідності; 2) наявність у дитини достатнього доходу (заробітку). І лише за сукупності цих двох юридичних фактів, у виняткових випадках суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними.

Таким чином, враховуючи те, що матеріальне становище відповідача підтверджується достатніми доказами, а саме відсутність достатнього доходу (заробітку), а відтак підстави у сукупності двох юридичних фактів для застосування ст. 206 СК України відсутні.

Щодо відмови суду у задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання позивача в твердій грошовій сумі.

Як вбачається з матеріалів справи, - під час проведення судового засідання 18.03.2021 р., позивачка висловила позицію про те, що їй аліменти на своє утримання не потрібні, а з позовом вона звернулася до відповідачки з приводу оформлення прав на спадкове майно, що підтверджується звукозаписом судового засідання від 18.03.2021 р час 10:20-1024, технічний запис судового засідання від 18.03.2021 р. у справі № 936/4/21.

Допитана в судовому засіданні свідок, яка є дочкою відповідачки пояснила, що вони разом із мамою та бабусею вели спільне господарство, у якому вони завжди допомагали бабусі, а син бабусі ніколи не приймав участі у веденні господарства та не надавав їй допомогу. Останнім часом відносини між ними та бабусею значно погіршились через конфлікти у сім`ї. Зазначила, що довідавшись проте, що бабуся звернулася до суду з цим позовом до її мами, вона зателефонувала їй, під час розмови Відповідач повідомила, що гроші їй від Позивача не потрібні, нехай її мати відмовиться від своєї частки будинку на користь сина Позивачки і тоді вона відмовиться від позову.

Отже, судом встановлено: позов подано до суду не через потребу у коштах, а як спробу тиску на відповідачку у сімейних справах, зокрема щодо оформлення прав на житловий будинок, які не стосуються предмету цього позову.

Таким чином, встановлена і визнана позивачкою обставина у ході судового засідання, а саме відсутність потреби матеріальної допомоги, що ґрунтується на показах позивачки, цілком правильно була врахована і встановлена судом під час розгляду справи.

Правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова у позові, така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18 (провадження № 61-128св19).

Відповідно до частини другої статті 205 СК України при визначенні розміру аліментів та додаткових витрат на непрацездатних батьків суд бере до уваги можливість одержання ними утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Позовні вимоги позивач заявила тільки до дочки - відповідача.

При розгляді справи у суді першої інстанції позивачем не доведено і не підтверджено належними і допустимими доказами той факт, що її син, який також є працездатним, приймає активну участь у витратах на її лікування та догляді за нею, і в тих розмірах в яких стверджує позивачка, а тільки констатовано позивачкою даний факт у позовній заяві.

Отже, обов`язок з утримання не може бути покладений лише на одну дитину.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому не заслуговують на увагу.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді