Номер провадження: 22-ц/813/6003/21
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Гарбуз В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Нижньодністровського національного природного парку на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Нижньодністровського національного природного парку Міністерства енергетики та захисту довкілля України, виконуючого обов`язки директора національного природного парку Міністерства енергетики та захисту довкілля України Коваля Віктора Васильовича про поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до Нижньодністровського національного природного парку Міністерства енергетики та захисту довкілля України, виконуючого обов`язки директора національного природного парку Міністерства енергетики та захисту довкілля України Коваль Віктора Васильовича та просить: визнати причини відсутності на роботі 19.06.2020 року поважними; скасувати наказ №45-0 від 26.06.2020 р. про звільнення; поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника відділу державної охорони природно-заповідного фонду Нижньодністровського національного природного парку Міністерства енергетики та захисту довкілля України з 26.06.2020 року; стягнути кошти за час вимушеного прогулу безпосередньо з в.о. директора ОСОБА_3 ; стягнути безпосередньо з в.о. директора ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі середньої зарплати за весь час щомісячного вимушеного прогулу; стягнути з відповідачів збитки лікування від Ковід-19 у розмірі 7 000 грн.; стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 3153 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач відзначив, що його було звільнено 26.06.2020 року без відзначення причин звільнення. Своє звільнення вважає незаконним та несправедливим. Вказує, що прогулу 18 та 19.06.2020 року не було, а в.о. директора Віктор Коваль присвоїв собі повноваження, аби звільнити позивача. З 12.00 до 16.00 19.06.2020 року позивач не був присутній на роботі, у зв`язку з похоронами родички, таке відлучення було погоджене з ОСОБА_4 . Вказує, що звільненням йому завдано моральної школи, адже таке потрясіння порушило честь та гідність його у сімейних відносинах, порушення правил трудової дисципліни не образ життя позивача, навпаки позивач отримує постійні нагороди.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

21 вересня 2020 року до суду надійшов відзив Нижньодністровського національного природного парку, відповідно до якого просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування відзиву вказано, що ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці 18 та 19 червня 2020 року, про причини відсутності нікого з керівництва та співробітників не повідомив. Крім того, позивач вказує, що похорони були 19.06.2020 року, а де він перебував 18.06.2020 року невідомо.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано наказ Нижньодністровського національного природного парку Міністерства енергетики та захисту довкілля України №45-0 від 26.06.2020 року, яким звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу державної охорони природно-заповідного фонду Нижньодністровського національного природного парку. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу державної охорони природно-заповідного фонду Нижньодністровського національного природного парку з 26.06.2020 року. Стягнено з Нижньодністровського національного природного парку Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 35 619 гривень 75 копійок. Стягнено з Нижньодністровського національного природного парку Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України на користь держави судовий збір у розмірі 1681 гривня 60 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі Нижньодністровський національний природний парк Міністерства енергетики та захисту довкілля України просить скасувати оскаржуване рішення суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

1) про причини невиходу на роботу ОСОБА_2 нікого з керівництва Парту та співробітників парку не повідомляв;

2) ОСОБА_3 , який займає посаду заступника директора Нижньодністровського національного природного парку Міністерства енергетики та захисту довкілля України, не знав про причини відсутності ОСОБА_1 на робочому місці, оскільки останній повідомляв директора Парку та начальника відділу державної охорони природньо-заповідного фонду Ботнаря О.К.;

Короткий зміст відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що 18 червня 2020 року ОСОБА_2 попередив ОСОБА_5 про смерть племінниці та погодив відсутність на роботі, яка була пов`язана з похованнями померлої племінниці.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що наказом Нижньодністровського національного природного парку від 26 червня 2020 року покладено виконання обов`язків директора Нижньодністровського національного природного парку на ОСОБА_3 , у зв`язку з хворобою ОСОБА_6 .

Обов`язки директора покладені на ОСОБА_3 , у зв`язку з перебуванням директора ОСОБА_6 на лікарняному 26.06.2020 року, про що свідчить листок непрацездатності.

26 червня 2020 року наказом Нижньодністровського національного природного парку №45-0 звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу державної охорони природно-заповідного фонду Нижньодністровського національного природного парку згідно п.4 ст. 40 КЗпП України.

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , яка, відповідно до пояснень позивача, є його племінецею.

З довідки про доходи наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів від 30 вересня 2020 року вбачається, що за травень 2020 року ОСОБА_2 отримав заробітну плату у розмірі 5991 грн., за червень 7 213,34 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Це право забезпечується обов`язком держави створювати громадянам умови для повного його здійснення, гарантувати рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовувати програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Право на працю відповідно до абзацу 2 підпункту 3.1. пункту 3 Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2007 від 16 жовтня 2007 року означає можливість кожного заробляти собі на життя працею, вільно вибирати професію чи спеціальність відповідно до своїх здібностей і бажань, реалізовувати свої бажання щодо зайняття працею за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності або самостійно забезпечувати себе роботою. А в абзаці 2 підпункту 4.1. пункту 4 Рішення Конституційного Суду України № 14-рп/2004 від 7 липня 2004 року зазначено, що право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-18/2013 зазначено, що право на працю є природною потребою людини своїми фізичними та розумовими здібностями забезпечувати своє життя.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Верховний Суд у постанові від 08 травня 2019 року (справа № 489/1609/17, провадження № 61-37729св18) зазначає, що для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Згідно із пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

На переконання суду першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, похорони родича є поважною причиною не з`явлення на робочому місці. Позивач вказує, що попереджав про його відсутність на робочому місці, погодив з в.о. директора Віктором Коваль у присутності інших працівників установи. В свою чергу, відповідач відзначає, що ОСОБА_8 у письмових поясненнях вказав, що не погоджував з позивачем його відсутність на робочому місці, втім відповідач доказів, на підтвердження своїх доводів, не надає.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Звільнення за прогул без поважних причин є одним із заходів стягнення за порушення трудової дисципліни. Порядок застосування дисциплінарних стягнень власником або вповноваженим ним органом визначено ст. 149 КЗпП.

Відповідно до ч. 1 статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Знову ж таки у відзиві відзначено, що у ОСОБА_1 були відібрані пояснення, втім доказів до суду першої інстанції стороною відповідача не представлено.

Відповідно до частини першої ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Факт порушення трудової дисципліни Позивачем не підтверджений належними доказами, оскільки відсутність працівника на робочому місці була погоджена з керівництвом та з поважних підстав. Доказів зворотного відповідачем не надано.

Згідно із ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Дозволу профспілки до матеріалів справи не додано, про відсутність профспілкового органу суд не повідомлено.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивача про визнання поважним причин відсутності на робочому місці, про скасування наказу про звільнення та відповідно поновлення на роботі.

ВСУ в постанові від 14.09.2016р. за справою № 6-419цс16 сформував правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 347, 51 грн., яка рахується як заробітна плата у розмірі 13 204,34 грн. поділено на 38 робочих днів за травень-червень 2020 року, до 26.06.2020 року день звільнення.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Середньомісячне число робочих днів становить 20,5 днів (41 робочий день за травень-червень 2020 року поділено на 2).

Тож, за місяць середній заробіток становить 7 123,95 грн.

Середній заробіток за час вимішеного прогулу становить 35 619,75 грн. (7 123,95 помножити на 5 місяців вимушеного прогулу).

Тож, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.06.2020 року по 30.11.2020 року у розмірі 35 619,75 грн. підлягає стягненню з Нижньодністровського національного природного парку на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за одну вимогу немайнового характеру, що становить 840,80 грн. та за вимогу майнового характеру, виходячи з розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 35619,75 грн., що становить 840,80 грн. Тож, загальна сума судового збору, що підлягає стягненню з Нижньодністровського національного парку на користь держави становить 1681,60 грн.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Додатково колегія суддів звертає увагу на те, що доводи апеляційної інстанції є непослідовними та такими, що суперечать один одному, оскільки спочатку зазначено, що ніхто із співробітників не знав про те, що ОСОБА_2 погодив відсутність на робочому місці, а далі по тексту зазначається, що останній повідомляв директора Парку та начальника відділу державної охорони природньо-заповідного фонду ОСОБА_9 , тобто керівника всього закладу та свого безпосереднього керівника.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції (відображають позицію скаржника у суді першої інстанції) із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя-учасник колегії Дришлюк А.І. перебував у відпустці з 18 жовтня по 19 листопада 2021 року включно, що підтверджується довідкою №335д від 22.11.2021р. відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повне судове рішення виготовлено 22 листопада 2021 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Нижньодністровського національного природного парку залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк