Справа №521/8999/20
Провадження №2/521/752/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйка І.А.

секретаря судового засідання Кушнірука О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (місцезнаходження: 65039, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 134), Служба у справах дітей Одеської міської ради (місцезнаходження: 65017, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д), про відібрання дитини та передачу її матері (у порядку ч.1 ст. 162 Сімейного кодексу України),-

В С Т А Н О В И В:

09.06.2020 року позивачка звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з вищевказаним позовом, у якому просила суд: відібрати малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батька - ОСОБА_2 та повернути її матері - ОСОБА_1 за місцем її реєстрації; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень 00 копійок; витрати на оплату судового збору покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 11.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який згодом було розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23.06.2016 року. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу сторони усно домовились, що дитина буде проживати тиждень у позивачки, а тиждень - у відповідача.

Позивачка стверджує, що згодом між сторонами почали виникати конфлікти щодо місця проживання дитини, а тому вона звернулася до суду з відповідною позовною заявою.

23.09.2020 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

29.09.2020 року ОСОБА_4 подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що доводи наведенні у відзиві на позовну заяву є безпідставними, а позовні вимоги є законними та підлягають задоволенню.

В судове засідання позивачка та її представник з`явилися, та позов підтримували та просили його задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання з`явилася та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради Островська Л.Л. до судового засідання з`явилася, питання щодо задоволення позовних вимог залишила розсуд суду.

Представник Служба у справах дітей Одеської міської ради Постовик П.Р. до судового засідання з`явилася, питання щодо задоволення позовних вимог залишила розсуд суду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 11.11.2011 року перебували у шлюбі, який зареєстрований Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 906. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23.06.2016 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.14).

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, що видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 3948, серія НОМЕР_1 (а.с.13).

Стосовно тверджень позивачки, щодо того, що відповідач порушує усну домовленість про проживання дитини тиждень через тиждень у кожного з батьків та забирає дитину на більші проміжки часу, а тому виникла необхідність відібрати ОСОБА_3 у батька та передати її матері, у порядку ч.1 ст. 162 СК України, суд роз`яснює позивачці наступне.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Згідно зі статтею 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ч. 1 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Визначаючи місце проживання дитини, батьки здійснюють своє право на особисте виховання дитини, оскільки дитина, як правило, проживає з батьками чи одним з них. У тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків, і кожен з них має брати участь у визначенні місця проживання дитини на засадах рівності. При цьому не мають значення причини роздільного проживання батьків - відсутність або розірвання шлюбу між ними, тимчасове роздільне проживання з поважних причин. Ніхто з них не може бути усунений від вирішення цього питання. Отже, батьки можуть домовитись про те, що дитина буде проживати з одним із них. Згода матері та батька щодо місця проживання дитини може бути усною або письмовою та незалежно від форми волевиявлення йдеться про домовленість, тобто договір. Такий договір, як і будь який інший, не може бути змінений в односторонньому порядку.

Судом встановлено, що даній справі була наявна усна домовленість між позивачкою та відповідачем щодо місця проживання дитини тиждень у матері, а тиждень - у батька, яку на думку позивачки було порушено відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У справі наявний висновок органу опіки та піклування Приморської районної державної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який надавався органом опіки та піклування Приморської районної державної адміністрації Одеської міської ради під час розгляду іншої справи та за інших обставин, а саме у справі № 521/10312/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР, орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації ОМР, про визначення місця проживання дитини. Вищевказаним висновком про визначення місця проживання дитини не визначено, а рекомендовано вважати доцільним місце проживання Малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю. Враховуючи все вищевикладене, суд звертає увагу позивачки, що такий висновок втратив актуальність та має для суду суто інформаційний характер.

Згідно ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Суд звертає увагу позивачки, що звернення з позовною заявою про відібрання дитини у відповідача та передачу її позивачці за місцем проживання дитини, є передчасним та безпідставним, оскільки місце проживання дитини визначено не було ані на підставі закону, ані на підставі рішення, а дитина проживала за домовленістю батьків: тиждень - у матері, та тиждень - у батька.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно ч. 2 ст. 162 СК України, особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Щодо моральної шкоди, то відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що у даній ситуації відсутні підстави відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а саме: протиправність діяння її заподіювача, причинний зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а тому суд відмовляє у стягненні з відповідача моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Керуючись ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 7, 19, 141, 150, 153, 157, 160, 161, 162 СК України, ст. ст. 12 -13, 258, 259, 263-265 ЦПК України, СУД -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (місцезнаходження: 65039, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 134), Служба у справах дітей Одеської міської ради (місцезнаходження: 65017, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д) про відібрання дитини та передачу її матері (у порядку ч.1 ст. 162 Сімейного кодексу України) відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 21.01.2021 року.

С У Д Д Я: І.А. Бобуйок