справа № 754/708/21 головуючий у суді І інстанції Галась І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,

з участю секретаря Мариненко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою,-

В С Т А Н О В И В:

У січні2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.01.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої відповідач позичив у позивача грошові кошти в розмірі 8 000.00 доларів США строком повернення не пізніше 30.04.2020 та оскільки відповідачем боргові зобов`язання у вказані строки не виконані, борг не повернутий. На неодноразові звернення позивача до ОСОБА_3 з вимогою повернути кошти, останній взяті на себе боргові зобов`язання не виконує та уникає зустрічей з позивачем. З метою захисту своїх порушених майнових прав позивач звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь основну суму боргу, що на час звернення еквівалентна - 224 480,00 грн., 3% річних в розмірі 7 714,15 грн., індекс інфляції в розмірі - 4 784,76 грн. та судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_1 , через представника - Лихот у Оксан у Володимирівн у,подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Вказує, що позивачем доведено належними доказами надання відповідачу грошових коштів за борговою розпискою та наявність між сторонами правовідносин позики. Судом першої інстанції не виявлено справжньої правової природи укладеного договору, не надано оцінку наявним доказам. На думку апелянта, суд першої інстанції вийшов за межі предмету доказування, надавши оцінку договорам з надання послуг програмного забезпечення, які сторонами не оспорюються. Боргова розписка не підтверджує факт її написання на виконання інших договорів, такі докази відсутні. Роздруківка переписки з месенжера Телеграм, показання свідка ОСОБА_5 не є належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами в розумінні ст. 78-80 ЦПК України. Вважає, що суд неправомірно визначив справу малозначною та розглянув справу за правилами спрощеного провадження.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

15 листопада 2021 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, ОСОБА_3 , подані представником - Лоєм О.М. , згідно яких відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. При цьому зазначає, що всі звернення та вимоги позивача в письмовій формі стосувалися відносин по договору за надання послуг з розробки програмного забезпечення. Інших правовідносин між сторонами не існувало.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат - Лихота О.В., просила апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача, адвокат - Лой О.М., в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що22.01.2020 року ОСОБА_3 було написано розписку, відповідно до змісту якої він отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 8 000 дол. США, які зобов`язується повернути до 30.04.2020 року.

З копії Договорів з надання послуг з розробки програмного забезпечення № 2018/3 від 01.12.2018 року та № 2019/1 від 24.04.2019 року встановлено, що ОСОБА_1 є «Замовник» та ОСОБА_3 «Виконавець» уклали договір з надання послуг з розробки програмного забезпечення.

Згідно копії Повідомлення про розірвання договору з надання послуг з розробки програмного забезпечення № 2019/1 від 24.04.2019 року та повернення 50% від суми передоплати від 27.10.2020 року встановлено, що Позивач - ОСОБА_1 повідомив Відповідача - ОСОБА_3 про розірвання вищезазначеного договору та вимагає сплатити йому протягом 7 календарних днів з моменту отримання даної письмової вимоги 50% від суми передоплати, що становить 474 695,00 грн. та еквівалентно 16 750,00 дол. США.

Відповідно до копії Відповіді на Повідомлення про розірвання Договору № 2019/1 від 24.04.2019 року Відповідачем - ОСОБА_3 було зазначено, що станом на 20.03.2020 року Позивач відмовився від щомісячної оплати субпідрядникам та від прийому виконаної роботи, внаслідок чого роботи були припинені. Також Відповідач зазначив, що за власні кошти 24.04.2020 року сплатив субпідрядникам 7 000 доларів США. Не заперечив щодо обставини про розірвання Договору, проте з 27 жовтня 2020 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами отримання фізичною особою ОСОБА_3 від ОСОБА_1 грошових коштів за розпискою у власність останнього. Вбачається наявність правовідносин щодо здійснення послуг з розробки програмного забезпечення, а тому правовідносини що склалися між сторонами не регулюються ст.ст. 1046-1051 ЦК України.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до розписки від 22.01.2020 року відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти в розмірі 8 000.00 доларів США строком повернення не пізніше 30.04.2020 року.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачемнадано суду розписку, що свідчать про отримання відповідачем грошових коштів.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Вказаний правовий висновок зроблений ВП Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі №464/3790/16-ц.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що між сторонами виникли договірні правовідносини щодо здійснення послуг з розробки програмного забезпечення, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору, а тому правовідносини, що склалися не регулюються ст.ст. 1046-1051 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки розписка від 22.01.2020 року не містить відомостей про вказане, а навпаки, безпосередньо з її змісту вбачається, що позичальник чітко зазначив отримання коштів, скріпив її своїм підписом, що свідчить про реальний характер договору позики. Отже, письмове застереження, яке складено і міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики, тому розписка, надана позивачем у даній справіє підтвердженням укладення договору позики, оскільки засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

При цьому, колегія суддів зауважує, що наявність між сторонами інших договірних відносин, що виникли з договорів про надання послуг з розробки програмного забезпечення, не виключає можливості існування одночасно зобов`язання, що виникли між сторонами за борговою розпискою.

Суд апеляційної інстанції приймає доводи апелянта, про те, що роздруківка переписки (скріншот) в месенжері Телеграм не є належними, допустимими доказами, оскільки вони подані з порушенням вимог ст. 100 ЦПК України.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у п. 5.3 вказаних відповідачем договорів з надання послуг програмного забезпечення зазначено, що оплата вартості робіт проводиться замовником після завершення кожного етапу робіт на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт та виставленого виконавцем рахунку.

Поряд з цим, колегія суддів критично розцінює посилання сторони відповідача, як на підтвердження передачі грошових коштів за розпискою у розмірі 8 000 дол. США 22 січня 2020 року саме на виконання договору з надання послуг, на акт №2020/1 від 22 січня 2020 року(а.с.121), оскільки він створений та підписаний лише відповідачем, не погоджений позивачем, а з його змісту вбачається, що оплата проводиться згідно умов Рахунка №2020/1, а не відповідно до розписки, яка є предметом даного розгляду.

Також, колегія суддів критично оцінює прийняті судом показання свідка ОСОБА_5 , оскільки у борговій розписці не міститься відомостей про свідків, а тому, сумнівним є його обізнаність у правовій природі зазначеного документу.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно розписки від 22.01.2020 року, сторони встановили строк дії позики - до 30.04.2020 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що між сторонами укладено договір позики, відповідач отримавши кошти визначені у розписці свої зобов`язання за договором не виконав, грошові кошти у визначений строк не повернув.

Будь - яких доказів виконання зобов`язання чи щодо не отримання зазначених у позові коштів матеріали справи не містять, тому позовні вимоги про стягнення суми боргу у розмірі 8000 дол. США, що на час подання позову позивачем визначено у еквіваленті 224 480,00 грн., підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення індексу інфляції, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими оскільки норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18.

Що ж до позовної вимоги про стягнення 3% річних, то вона також є не обґрунтованою та не доведеною, оскільки відповідно до Постанови ВП ВС від 16.01.2019року у справі № 464/3790/16-ц (14-465цс18) при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправомірно визначив справу малозначною та розглянув її за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно п.1 ч.3 ст. 274 ЦПК України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального провадження суд враховує ціну позову.

Відповідно до вимог ч.6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними єсправи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна заявленого позову 236 978,91 грн., що перевищує передбачені ч.1 ст. 19 ЦПК України сто прожиткових мінімумів для працездатних осіб (2270*100=227 000 грн.).

А відтак, відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, то це вважається порушенням норм процесуального права і є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, колегія суддів вважає, що рішеннясуду першої інстанції не в повній мірі ґрунтується на вимогах закону, а висновки не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду необхідно скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому судові витрати у вигляді судового збору за подання позову (2 369,80грн.) та апеляційний розгляд (3 554,70 грн.), підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто на 94,7 %, а саме у розмірі 5 610,50 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданупредставником - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 червня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за розпискою - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 224 480 (двісті двадцять чотири тисячі чотириста вісімдесят) грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5 610,50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

В.А. Нежура