Справа №701/253/14-ц
Провадження №4-с/701/1/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" січня 2021 р. Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого-судді - Калієвського І. Д.

за участю секретаря - Байдужої Г. І.

розглянувши розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маньківка справу за скаргою представника боржника - скаржника: ОСОБА_1 , боржника - скаржника: ОСОБА_2 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скарга на бездіяльність державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В :

Предстаник боржника - скаржника звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

На підставу своїх вимог спирається на те, що Маньківський районний суд Черкаської області ухвалив рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини: дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.03.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

13.05.2014 року було відкрито виконавче провадження №43293008 за для примусового виконання вищевказаного рішення суду.

В межах ВП №43293008 про стягнення аліментів було винесено постанову від 06.08.2019 року про накладення арешту на все майно боржника.

Боржником після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження у серпні 2019 року виконувались зобов`язання по сплаті аліментів на дитину та виконуються на теперішній час. При цьому починаючи з серпня 2019 року по сплаті аліментів обліковувалась постійна переплата. Станом на 30.08.2019 року заборгованість зі сплати аліментів боржником погашена в повному обсязі та відсутня, що підтверджується постановою державного виконавця від 30.08.2019 року ВП №43293008. Так, постановою про скасування тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 30.08.2019 року було скасовано тимчасове обмеження у праві полювання, але арешт на все майно знято не було.

25.11.2020 року представником боржника на адресу Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ім`я головного державного виконавця Цапенко С.М., було направлено клопотання про скасування арешту з майна боржника, накладеного відповідно до постанови про накладення арешту від 06.08.2019 року.

Листом від 14.12.2020 року №203644 держаний виконавець відмовив у скасуванні арешту, посилаючись на відсутність підстав.

Боржник не погоджується з такими діями (фактично бездіяльністю) головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Цапенко С.М., з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до етапі 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частин 1, 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Відповідно до пункту 7 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Згідно статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном па власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

До передбачених законом обмежень у здійсненні права власності відносяться заходи примусового виконання судових рішень, які застосовуються в межах виконавчого провадження, в тому числі, арешт майна боржника, як складова звернення стягнення на майно боржника згідно Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Арешт майна - тимчасове позбавлення власника права користування та розпорядження майном, тривалість якого встановлюється вповноваженою особою у спосіб, визначений законодавством.

Аналізуючи наведені норми законодавства, вважаємо, що накладення арешту на майно боржника є винятковим заходом обмеження права власності фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням.

Відповідно до пункту 7 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, крім іншого, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права.

Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Отже, враховуючи вище викладені обставини, приймаючи до уваги той факт, що на час звернення до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з клопотанням від 25.11.2020 року, а також при зверненні зі скаргою до суду, заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_2 , була відсутня, тобто припинили існувати ті умови, які були підставою для накладення арешту з належного боржникові майна на праві приватної власності. При цьому, добровільне погашення заборгованості та переплата періодичного платежу, а також офіційне працевлаштування боржника по своїй природі повністю підпадає під дію пункту 7 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» і є підставою для зняття арешту.

Посилання головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Цапенко С.М., як на підставу відмови у знятті цього арешту за таких обставин є непереконливими, оскільки вони не відповідають критеріям обґрунтованості та пропорційності, а подальший арешт майна не забезпечує справедливого балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів стягувача і цілям, на досягнення яких спрямований арешт майна боржника.

За таких обставин, вважають, що подальше існування арешту належного боржникові майна на праві приватної власності є необґрунтованим та порушує права скаржника, як власника майна, що і змусило представника боржника - скаржника звернутись з відповідною скаргою до суду.

Представник боржника - скаржника: ОСОБА_1 , та боржник - скаржник: ОСОБА_2 , до суду не з`явилися, однак надали суду заяву, в якій скаргу підтримують в повному обсязі та просили її задовольнити і справу слухати в їх відсутності.

Представник Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до суду не з`явився, однак надав суду заяву, в якій просив справу слухати в його відсутності.

Стягувач ОСОБА_4 , до суду не з`явилася, про час та міцсе розгляду скарги повідомлена належним чином..

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

16.04.2014 р. Маньківський районний суд Черкаської області ухвалив рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини: дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.03.2014 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.22).

13.05.2014 року було відкрито виконавче провадження №43293008 за для примусового виконання вищевказаного рішення суду(а.с.47).

В межах ВП №43293008 про стягнення аліментів було винесено постанову від 06.08.2019 року про накладення арешту на все майно боржника (а.с.48).

Скаржник зазначає, що ОСОБА_2 після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження у серпні 2019 року виконувались зобов`язання по сплаті аліментів на дитину та виконуються на теперішній час. При цьому починаючи з серпня 2019 року по сплаті аліментів обліковувалась постійна переплата. Станом на 30.08.2019 року заборгованість зі сплати аліментів боржником погашена в повному обсязі та відсутня, що підтверджується постановою державного виконавця від 30.08.2019 року ВП №43293008.

Постановою про скасування тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 30.08.2019 року було скасовано тимчасове обмеження у праві полювання, але арешт на все майно знято не було (а.с.49).

25.11.2020 року представником боржника на адресу Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ім`я головного державного виконавця Цапенко С.М., було направлено клопотання про скасування арешту з майна боржника, накладеного відповідно до постанови про накладення арешту від 06.08.2019 року (а.с.51-52)

Листом від 14.12.2020 року №203644 держаний виконавець відмовив у скасуванні арешту, посилаючись на відсутність підстав (а.с.54-56).

Згідно довідки ТОВ"Бізнесбудторг" від 24.11.2020 р. №67 вбачається що ОСОБА_2 працює на посаді професіонал з охоронної діяльності та безпеки з 24.11.2020 р. (а.с.53).

Вирішуючи дану скаргу суд керується наступним.

Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

За приписамистатті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Законом України "Про виконавче провадження" передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом .

Згідно з ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цьогоКодексу, порушено їхні права чи свободи. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Ст. 451 ЦПК України визначає, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правом на звернення зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення мають сторони виконавчого провадження у разі порушення такими рішеннями, діями чи бездіяльністю їхніх особистих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на кошти, інше майно (майнові права) боржника є заходами примусового виконання рішень.

Як зазначено у п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника в установленому законом порядку.

В силу частин 1, 2, 5, 6 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Як зазначено у частинах 1, 2 ст. 56 Закону України Закону України "Про виконавче провадження", арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" визначені підстави для зняття виконавцем арешту з майна боржника. Зокрема, п. 7 ч. 4 даної статті передбачено, що підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Як вбачається з відзиву станом на 14.12.2020 р. заборгованість по аліментам відсутня, тимчасові обмеження знято з боржника.

Згідно довідки №67 від 24.11.2020 р. яка надана боржником, останній працює у ТОВ"БІЗНЕСБУДТОРГ" з 24.11.2020 р.

Згідно відповіді ДФС від 14.12.2020 р. яка міститься як додаток до відзиву, інформація щодо джерел отримання доходів по боржнику в ДРФО відсутня, як відсутня і інформація про місце роботи боржника станом на 14.12.2020 р..

Тобто на момент розгляду ДВС клопотання про зняття арешту, державному виконавцю не було надано належної інформації про доходи боржника і як вбачається з відзиву державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату яку було напрвлено до бухгалтерії ТОВ"Бізесбудторг" і станом на 18.01.2021 р. на підтвердження звіт про здійсненні відрахування до ДВС не надходило.

Суд зазначає, що факт погашення заборгованості з аліментів боржником не є відповідно до положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття арешту з майна виконавцем.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки оскаржувана бездіяльність державного виконавця була вчинена відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, законні права заявника не були порушено, тому в силу вимог статті 451 ЦПК України у задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6, 129-1 Конституції України, ст. ст. 10,18, 56, 59, 74 Закону України "Про виконавче провадження", ст. ст. 4, 5, 76-81, 259, 263-264, 447-451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги представника боржника - скаржника: ОСОБА_1 , боржника - скаржника: ОСОБА_2 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скарга на бездіяльність державного виконавця - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Д.Калієвський