Дата документу 19.11.2021 Справа № 310/4482/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3076/21 Головуючий у 1-й інстанції: Дубровська Н.М.
Є.У.№ 310/4482/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу та розміру стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 травня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та зміну розміру аліментів, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якого рішенням суду від 06.03.2012 з нього на користь матері дитини стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 13.02.2012 і до повноліття дитини.

За домовленістю із ОСОБА_2 він сплачував аліменти у добровільному порядку, про існування судового рішення обізнаний не був.

З жовтня 2016 року аліменти утримуються в примусовому порядку. Державний виконавець з власної ініціативи здійснив нарахування заборгованості за минулі роки.

У зв`язку із збільшенням розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і внесенням змін до законодавства, яке регулює порядок утримання неповнолітніх дітей, розмір аліментів, що стягується з нього в примусовому порядку, значно збільшився.

З травня 2018 його матеріальне становище значно погіршився, він не працевлаштований, в центрі зайнятості на обліку не перебуває, ніяких доходів не має, фактично перебуває на утриманні свого батька.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд на підставі ст. 192 СК України змінити спосіб та розмір стягнення аліментів на утримання сина з частки від заробітку на тверду грошову суму у розмірі по 500 грн. щомісячно, починаючи з липня 2018 року.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про зміну способу та розміру стягнення аліментів.

Судове рішення мотивовано тим, що розмір аліментів, що стягується на утримання дитини, має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Заявлені позивачем вимоги про зменшення розміру утримання до 500 грн. не відповідають інтересам дитини, її рівню життя, погіршить її матеріальне становище та призведе до порушення права дитини.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту, необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що справа повинна була розглядатись у загальному провадженні, а не як ухвалив суд у спрощеному, адже в такому випадку суд не дослідив всі надані докази по справі та прийшов до помилкових висновків. Суд першої інстанції не дав належної оцінки його доводам стосовно скрутного матеріального становища у зв`язку із безробіттям, неможливістю влаштуватись на нову роботу. Як наслідок позивач не отримує заробітку чи будь-якого іншого доходу, не має права стояти на обліку в Бердянському МЦЗ, тому і не має можливості сплачувати аліменти у розмірі, встановленому судовим рішенням. З травня 2018 року позивачу ОСОБА_1 було припинено будь-які виплати допомоги по безробіттю та знято з обліку, проте суд цю обставину не врахував.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги ОСОБА_2 отримала 25.10.2021 року, відзиву на апеляційну скаргу не подала, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позивачем вимоги не відповідають інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, погіршать її матеріального становища і визначення указаного позивачем способу та розміру стягнення аліментів призведе до порушення прав дитини на належне утримання від батька відповідно до положень Закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області по справі №801/1783/2012 від 06.03.12 розірвано шлюб сторін, з відповідача ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 13.02.2012 і до його повноліття (а.с. 15-16).

У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Звертаючись до суду із позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього змінився матеріальний стан, а тому виплачувати аліменти в розмірі, який був встановлений судовим рішенням, він не в змозі.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивач не працює, допомогу по безробіттю не отримує, проживає з матір`ю ОСОБА_4 , яка є інвалідом другої групи та отримує пенсію в сумі 2000 гри. (а.с.109- 111).

Відповідно 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Втім, доказів щодо наявності підстав для задоволення позову, передбачених ст.192 СК України, позивачем надано не було, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що встановлений рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області по справі №801/1783/2012 від 06.03.12 розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення буде суперечитиме інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що справа повинна була розглядатися судом у загальному, а не в спрощеному провадженні, є безпідставними, оскільки за положенням ч.5 пр.3 ст.19 ЦПК України справи про зміну способу стягнення аліментів є малозначними і підлягають розгляду у порядку спрощеного провадження.

Справу розглянуто судом за участі представників позивача, які мали реальну можливість надати суду пояснення та доводити позовні вимоги належними і допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про необізнаність позивача про наявність судового рішення про стягнення з нього аліментів і про видачу дублікату виконавчого листа, безпідставне нарахування виконавчою службою заборгованості за аліментами, що з рештою призвело до скрутного матеріального становища, є неспроможними і не є підставою для зменшення розміру утримання.

Відповідно до судового рішення від 06.03.2012 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу і стягнення аліментів відповідач ОСОБА_1 був присутній у судовому засіданні, позов визнав (а.с.15).

В ухвалі суду від 04.08.2016 про видачу дублікату виконавчого листа зазначено, що сторони виконавчого провадження та державний виконавець, який ініціював видачу дублікату виконавчого листа, втраченого при пересилці, зазначено про повідомлення сторін про час і місце судового засідання. В зазначеній ухвалі також зазначено, що виконавчий лист був виданий 03.04.2012 (а.с.13-14).

Незгода платника аліментів із розміром нарахованої виконавчою службою заборгованості за аліментами, сплата заборгованості за минулі роки не є підставою для зменшення щомісячного утримання малолітньої дитини сторін і визначення розміру аліментів нижче встановленого законом прожиткового мінімуму.

Позивач не позбавлений можливості оспорити нараховану заборгованість за аліментами у спосіб, передбачений законом.

Відсутність постійної роботи у позивача, який є працездатною особою, не є достатньою підставою для порушення прав його дитини і визначення розміру аліментів менше визначеного законом мінімуму.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховано знаходження на утриманні позивача матері, яка є особою з інвалідністю другої групи, є також безпідставними.

Відповідно до копії пенсійного посвідчення та довідки до акту огляду МСЕК (а.с.109,110) мати позивача ОСОБА_4 було визнано повторно особою з інвалідністю П групи безстроково ще у вересні 2006 року, тобто до народження дитини і до ухвалення судом рішення про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на утримання сина. Отже стан здоров`я матері позивача як члена його сім`ї підлягав урахуванню судом ще під час визначення розміру утримання малолітнього сина.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 травня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська