Справа № 204/7388/20
Провадження № 4-с/204/7/21
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 , заінтересована особа Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби,-

В С Т А Н О В И В:

Скаржник звернувся до суду із скаргою і в якій просить: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на заяву заявника від 09.07.2020 року про скасування арешту нерухомого майна №13257929; визнати протиправною бездіяльність начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області щодо не скасування арешту з нерухомого майна №13257929 боржника та зобов`язати начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області скасувати обтяження, накладене постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Вважає такі дії державного виконавця неправомірними, оскільки рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2012 року на підставі якого було відкрито виконавче провадження, оскаржується в Дніпровському апеляційному суді. Таким чином, оскаржуване рішення не набрало законної сили, а тому не може породжувати ніяких прав та юридичних наслідків для боржника. Тому є протиправним діючий арешт відносно боржника, за рішенням суду яке не набрало законної сили.

Адвокат Васильєв П.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 в судове засідання не з?явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив.

У зв`язку з реформуванням системи органів примусового виконання та органів державної виконавчої служби, зміною підпорядкування та найменування відділів державної виконавчої служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 17 від 21.01.2015 року "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції", постанови Кабінету Міністрів України №99 від 11.02.2016 року "Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги", наказів Міністерства юстиції України №569/5 від 01.03.2016 року "Про відділи державної виконавчої служби та відділи державної реєстрації актів цивільного стану", №571/5 від 01.03.2016 року "Про Типову структуру головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі", №1056/5 від 07.04.2016 року "Про затвердження Переліку районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних відділів державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі" та постанови Кабінету Міністрів України № 870 від 9.10.2019 року «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», правонаступником Шевченківського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у спірних правовідносинах є Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги скаржника задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2012 року по цивільній справі № 2-3636/11 було частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 83 408 грн. 12 коп., 3% річних у розмірі 4 933 грн. 45 коп., судові витрати у розмірі 1 003 грн. 42 коп., а всього 89 344 грн. 99 коп. Вказане рішення суду протягом строків, передбачених ЦПК України не оскаржувалось та набрало законної сили.

21 травня 2012 року на виконання вищевказаного рішення суду по цивільній справі № 2-3636/11 Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у загальному розмірі 89 344 грн. 99 коп.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, 16.11.2012 року за №13257929 державним реєстратором державного підприємства Дніпропетровська філія «Інформаційний центр» на підставі постанови, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП №34453420 від 01.10.2012 року, обтяжувач: Бабушкінський ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції. Власник, ОСОБА_1 , опис предмета обтяження: все нерухоме майно, накладено обтяження на все нерухоме майно скаржника.

09.07.2020 року заявник ОСОБА_1 направив до Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) заяву про скасування арешту нерухомого майна № 13257929.

Так, як наголошує ч.1 ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Європейський Суд з прав людини, неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що права на звернення до суду та виконання судового рішення, гарантовані статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це складова права на справедливий судовий захист, яка також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

В рішенні «Войтенко проти України» Європейський Суд з прав людини знову повторює, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок.

У своєму рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини зазначив, що передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Тобто, практика Європейського суду з прав людини переконливо свідчить про те, що невід`ємною умовою забезпечення права на суд є виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Стосовно вимог скарги про визнання протиправною бездіяльності начальника Шевченківського ВДВС м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області щодо ненадання відповіді на звернення від 09.07.2020 року, то суд вважає за можливе відмовити в цій частині, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, скаржником, окрім доказів власне направлення заяви поштою, належних та допустимих доказів того, що Шевченківський ВДВС м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області її отримував суду не надано. Внаслідок чого, суд, з урахуванням положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України, згідно яких, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, позбавлений можливості встановити фактичні обставини, зокрема факту отримання/неотримання поштового відправлення, дати вручення у випадку отримання та, як наслідок, зокрема встановити факт дійсної умисної бездіяльності отримувача чи бездіяльності співробітника органу поштового зв`язку/третьої особи, чим спростовуються відповідні доводи скаржника.

Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в Постанові Пленуму № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» передбачено, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця суд у разі встановлення обґрунтованості скарги визнає оскаржувані рішення,дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. При цьому суд не має права зобов`язати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Згідно з частиною 3 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підстави для зняття арешту з майна боржника визначені у частині 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, здійснюючи розгляд справи та встановлюючи факт порушення прав/інтересів скаржника, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єктів владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання судового контролю полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено закріплений Конституцією України принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням суду є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію суду й виходить за межі завдання цивільного судочинства.

Враховуючи викладене та беручи до уваги принцип диспозитивності судового процесу та принцип правової визначеності, суд, захищаючи порушені права громадян, не може підміняти функції окремих органів, в тому числі і органів державної виконавчої служби.

Надаючи оцінку вимогам скарги, щодо визнання бездіяльності начальника Шевченківського ВДВС щодо нескасування обтяження та зобов`язання скасувати обтяження, суд вважає їх передчасними, оскільки вирішення зазначених питань щодо встановлення наявності/відсутності порушення порядку накладення арешту знаходиться в межах дискреційних повноважень, якими наділений Начальник органу ДВС під час розгляду відповідної заяви сторони виконавчого провадження чи іншої зацікавленої особи, доказів отримання якої Шевченківським ВДВС матеріали справи не містять. Окрім того, в межах розгляду даної скарги за правилами розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень», такий спосіб захисту не є належним, оскільки суд не може перебирати на себе функції державних органів та їх посадових осіб, зокрема тих, що покладені на начальника відділу державної виконавчої служби.

Також, надаючи оцінку посиланням скаржника, щодо ненабрання рішенням суду законної сили, внаслідок його оскарження в апеляційному порядку, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст.ст.223, 233, 294, 368 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення заочного рішення), Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист.

Як було встановлено судом, після ухвалення рішення суду, з дотриманням вказаних положень процесуального Закону щодо набрання рішенням законної сили, в травні 2012 року судом було видано виконавчий лист по справі.

В свою чергу, факт відкриття провадження Дніпровським апеляційним судом з перегляду вказаного рішення суду через 8 років після набрання ним законної сили, на даний час може мати наслідком лише дії державного виконавця, передбачені ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», щодо зупинення виконавчого провадження та не є підставою, перелік яких визначено ст. 59 Закону, для скасування накладеного арешту.

Посилання скаржника на обов`язок виконавця скасувати арешт, передбачений ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року є безпідставним, оскільки, зазначений Закон втратив чинність, в свою чергу, відповідно до п.7 Прикінцевих та Перехідних положень чинного Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року, «Про виконавче провадження», виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Враховуючи викладене вище, а також виходячи зі змісту прав та обов`язків виконавця та Начальника ВДВС при проведенні виконавчих дій, визначених Законом України «Про виконавче провадження», суд не знаходить підстав для задоволення скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст. 452 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Оскільки судом в задоволенні скарги відмовлено, то зі скаржника ОСОБА_1 на користь держави необхідно стягнути судові витрати у розмірі 840 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 76- 82, 89, 141, 447-452 ЦПК України, ст. ст. 1, 5, 18, 38, 59 Закону України «Про виконавче провадження», суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ), стягувач ОСОБА_2 (адрес проживання: АДРЕСА_2 ), заінтересована особа Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (адреса місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Старокозацька, буд. 56) на бездіяльність начальника відділу державної виконавчої служби - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повного тексту ухвали суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного тексту ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

Суддя Т.О. Дубіжанська