Провадження № 22ц/812/193/21 Доповідач апеляційної інстанції Данилова О.О.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Миколаїв

справа №470/490/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

із секретарем Богуславською О.М.

переглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ майна та визначення частки у майні подружжя

за апеляційною скаргою

представника позивачки ОСОБА_1

на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області, ухвалене 5 листопада 2020 року суддею Лустою С.А. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складене 13 листопада 2020 року),

У С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна та визначення частки у майні подружжя.

Позивачка зазначала, що з 22 травня 2010 року до 25 липня 2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Мають сина ОСОБА_3 , 2011 року народження. За час спільного проживання подружжям придбані предмети домашнього вжитку на загальну суму 25 000 грн., а 12 липня 2012 року на ім`я відповідача придбано житловий будинок АДРЕСА_1 . Будинок придбано за рахунок кредитних коштів, отриманих подружжям за договором №56 від 12 липня 2012 року у розмірі 60 000 грн. За час перебування у шлюбі подружжям сплачено 12 925,09 грн. на погашення кредиту, а з липня 2016 року вона погашала кредит у розмірі 47079,91 грн. за особисті кошти. Крім того, з нею проживає малолітній син, що також є підставою для збільшення її частки у спільному майні.

Посилаючись на заперечення відповідачем її дійсних прав на майно, ОСОБА_1 просила провести поділ речей домашнього вжитку, виділивши їй пральну машину марки «Горения» вартістю 7000 грн., бойлер марки «Атлантік» вартістю 1000 грн., холодильник марки «Самсунг» вартістю 4000 грн. та меблеву стінку вартістю 1000 грн.; відповідачеві ОСОБА_2 виділити морозильну камеру марки «Ліберті» вартістю 5000 грн., пилосос марки «Горенія» вартістю 2000 грн., кутовий диван вартістю 5000 грн. Крім того, позивачка просила визначити частки у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , виділивши її частку у розмірі 9/10, а частку ОСОБА_2 1/10.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги в частині визначення частки у спільній власності на житловий будинок не визнав та пред`явив зустрічний позов, в якому просив визнати за кожним з подружжя по Ѕ частці житлового будинку. Відповідач посилався на те, що після розірвання шлюбу сторони відновлювали сімейні відносини, разом сплачували кредит та він власноручно та за допомогою своїх батьків значно покращив майно: будинок привів до житлового стану, зробив прибудови, збудував паркан тощо. Відповідач вважає відсутніми підстави для відступлення від рівності часток подружжя у спільній власності. Проти поділу речей домашнього вжитку за варіантом, запропонованим позивачкою, не заперечує.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 5 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволені частково. За ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності по Ѕ частці житлового будинку АДРЕСА_1 . Поділ речей домашнього вжитку проведено за варіантом, запропонованим ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 просив скасувати судове рішення в частині визначення часток сторін у праві власності на житловий будинок та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позивачки. Апелянт посилався на те, що суд дав неналежну оцінку наданим позивачем доказам щодо погашення основної частини кредиту за особисті кошти ОСОБА_1 . Апелянт вважає, що суд мав відступити від рівності часток подружжя з пропорційним врахуванням розміру сплачених коштів на погашення кредиту кожною з сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням вимог сімейного законодавства, а апеляційна скарга є необгрунтованою.

В судове засідання апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 не з`явилась. Про час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Справу розглянуто за участю представника позивачки адвоката Бабченка Д.І.. відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Козирєвої Л.І.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає підстав для її задоволення, виходичи з наступного.

Так, відповідно до частини 3 статті 368 ЦК та статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За частиною 4 статті 334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте у шлюбі, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільною сумісною власністю (стаття 63 СК), а у разі поділу цього майна, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( частина 1 статті 70 СК).

Правилами частин 2 та 3 статті 70 СК передбачені певні обставини, за якими суд може відступити від засад рівності часток та збільшити частку одного з подружжя.

Так, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з частиною 3 статті 61 та статтею 65 СК, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов`язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов`язань за кредитом.

Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у шлюбі, в тому числі й за кредитні кошти, є спільною сумісною власністю чоловіка та дружини з часу набуття цього права, тобто з часу державної реєстрації цього права.

Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23,24 Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). За такими боргами подружжя є солідарними боржниками.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 22 травня 2010 року.

12 липня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як позичальники, уклали зі спеціалізованою кредитно-фінансовою організацією «Миколаївський обласний фонд підтримкм індивідуального житлового будівництва на селі» (далі Фонд) договір №56 про надання кредиту для купівлі житла в сільській місцевості в розмірі 60 000 грн. на придбання житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Того ж числа, 12 липня 2012 року, на ім`я ОСОБА_2 як покупця, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , за умовами якого нерухомість придбана за ціною 60 000 грн. із залученням коштів Фонду (а.с.9). Державна реєстрація правочину здійснена 12 липня 2012 року (а.с.12).

Державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 проведено 16 квітня 2013 року (а.с.13).

Отже, право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на спірний будинок, а тому числі і право кожного з подружжя на Ѕ його частку, виникло 16 квітня 2013 року.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.8).

До липня 2016 року повернення кредиту здійснювалось за квитанціями, оформленими на ім`я ОСОБА_2 .

У липні 2016 року сторони звернулись з заявами до Фонду про те, що у зв`язку з розірванням шлюбу повернення кредиту буде здійснювати ОСОБА_1 (16,17). З липня 2016 року повернення коштів здійснювала ОСОБА_1 (а.с.14).

До липня 2016 року сторонами повернуто 12 925,09 грн., а станом на 5 червня 2019 року заборгованість за кредитним договором відсутня (а.с.14,18).

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний будинок придбаний подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які були отримані обома сторонами та використані в інтересах сім`ї, а тому нерухомість належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Суд першої інстанції дав належну оцінку і твердженням ОСОБА_1 , що після розірвання шлюбу з липня 2016 року саме вона повертала кредитні кошти Фонду, та дійшов висновку, що ці обставини не мають правового значення для визначення частки у спільному майні.

Насамперед, як зазначено вище, право на Ѕ частку будинку кожна з сторін набула з часу державної реєстрації права власності, тобто з 16 квітня 2013 року, а закон ( стаття 70 СК) не передбачає такої підстави для зміни частки у спільній сумісній власності подружжя, як наступна участь кожного з них у погашенні кредитних коштів, залучених до оплати цього майна.

Крім того, зміна рівних часток подружжя в залежності від їх вкладу у погашення кредиту суперечить правилам статті 65 СК про рівні обов`язки подружжя за договорами, укладеними в інтересах сім`ї, в тому числі і після розірвання шлюбу.

Правова позиція, за якою майно, придбане подружжям у кредит, є спільною сумісною власністю чоловіка та дружини, і їх частки є рівними незалежно від вкладу в погашення кредиту, неодноразово висловлювалась Верховним Судом України у постановах від 17 травня 2010 року (справа №6-17630св09), від 20 січня 2010 року (справа №6-8860св09) та інш.

Така позиція застосовуюється і Верховним Судом при розгляді конкретних справ, посилання на які містить мотивувальна частина рішення суду першої інстанції.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково), може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК.

В межах цієї справи таких вимог не заявлено.

Посилання апелянта на те, що спільною власністю подружжя є лише 1/5 частка будинку, а частка кожного з подружжя має визначатись пропорційно їх внеску, спрямованого на погашення кредиту, пов`язане з помилковим тлумаченням та застосуванням норм цивільного та сімейного законодавства, які наведені вище.

Не встановлено як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, обставин, передбачених частинами 2,3 статті 70 СК, для збільшення частки ОСОБА_1 у спільній сумісній власності.

За змістом цих норм факт проживання з позивачкою малолітньої дитини сам по собі не є достатньою підставою для збільшення її частки у спільному майні. Доводів про те, що розмір аліментів, які одержує дитина, є недостатнім для забезпечення її фізичного та духовного розвитку, позовна заява ОСОБА_1 не містить.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів на час розгляду справи, на що посилається апелянт, також не віднесена законом до підстав для збільшення частки.

Такої підстави, як ухилення відповідача від участі в утриманні дитини, позивачка не заявляла та цих обставин не доводила.

За змістом частини 2 статті 70 СК факти приховування, знищення або пошкодження спільного майна можуть впливати на визначення часток подружжя за умови, що такі дії призвели до зменшення обсягу спільного майна, а тому визначення часток рівними порушуваала би права іншого подружжя. Тому сам по собі факт пошкодження особистих речей позивачки у сварці, навіть за умови його доведення, не може бути достатньою підставою для застосування правил частини 2 статті 70 СК.

Отже, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного та сімейного права.

Підстав для скасування судового рішення в частині визначення часток сторін у спільній власності на житловий будинок апеляційний суд не вбачає.

Рішення суду першої інстанції в частині поділу іншого спільного майна (предметів домашнього побуту) сторонами не оскаржується.

Керуючись статями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 5 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

І.В.Лівінський

------------------------------

повну постанову складено 22 січня 2021 року