Справа № 752/1421/21
Провадження № 2/752/4690/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року суддя Голосіївського районного суду міста Києва Кахно І. А., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики від 14 травня 2009 року № 14/05-09 та від 25 листопада 2009 року № 25/11-09 у сумі 12 968 671,93 грн.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просить накласти арешт на майно ОСОБА_2 , а саме:

-квартиру № 142 загальною площею 78,5 кв. м, житловою площею 42,1 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 ;

-Ѕ частини квартири № 51 загальною площею 29,54 кв. м, житловою площею 14,8 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 ;

-корпоративні права відповідача у розмірі 50% в ТОВ «Афродіта-Люкс» ();

-корпоративні права відповідача у розмірі 50% в ТОВ «Явір Сервіс» ();

-транспортні засоби, які належать відповідачу на праві власності;

-грошові кошти, які знаходяться на банківських (карткових) рахунках, які відкриті відповідачем в банківських установах України.

Заява обґрунтована тим, що у 2009 році відповідач отримав від позикодавця ОСОБА_3 у позику грошові кошти за договорами позики, а саме, за договором позики від 14 травня 2009 року № 14/05-09 - 1 200 000 грн та за договором позики від 25 листопада 2009 року № 25/11-09 - 300 000,00 дол. США. Факт отримання коштів підтверджується написаними власноручно відповідачем розписками.

19 квітня 2019 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договори № № 14/05-09 та 25/11-09 про відступлення права вимоги за зазначеними договорами позик, відповідно до умов якого усі права позичальника перейшли до ОСОБА_1 .

На момент укладення договорів про відступлення права вимоги позики відповідачем борг повернутий не був, що стало підставою для звернення позивача до суду з указаним позовом.

Позивач має обґрунтовані припущення вважати, що з боку відповідача існує реальна загроза відчуження відповідачем належного йому майна та прав у статутних фондах вищевказаних господарських товариств третім особам, що в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, і такі дії з відчуження майна відповідачем вчиняються. Позивач у заяві зазначає, що невжиття таких заходів може унеможливити використання позивачем права на ефективний захист та ускладнити виконання рішення суду. Крім того, незастосування відповідних заходів може призвести до вчинення відповідачем дій в майбутньому, що призведе до грубого порушення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Вивчивши заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову з таких підстав.

Відповідно до статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою та другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, за змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Мета забезпечення позову - це хоч і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно та грошові кошти, що належить відповідачу.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, і з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обгрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення, законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер (постанова Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 755/1357/18).

При цьому, такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим.

Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

Так, згідно наданих позивачем інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на праві власності належить квартира № 142 загальною площею 78,5 кв. м, житловою площею 42,1 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , та Ѕ частини квартири № 51 загальною площею 29,54 кв. м, житловою площею 14,8 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

Обставини, викладені в тексті позовної заяви, свідчать про те, що між сторонами дійсно існує спір, зокрема, щодо стягнення боргу в сумі 12 968 671,93 грн, тому суд вважає, що вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач, а саме накладення арешту на належні відповідачу вказані квартири, є співмірним з позовними вимогами, оскільки має місце обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Разом із тим, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби, оскільки їх наявність та належність відповідачу позивачем не підтверджена.

Також відсутні підстави і на накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на банківських (карткових) рахунках, які відкриті відповідачем в банківських установах України, оскільки позивачем не вказані такі рахунки.

Щодо накладення арешту на корпоративні права відповідача у розмірі 50% в ТОВ «Афродіта-Люкс» та у розмірі 50% в ТОВ «Явір Сервіс», суд також не вбачає підстав, оскільки накладення арешту на частки відповідача в статутних фондах товариств, стосується майна, належного на праві власності саме цим товариствам, і в такому випадку вжиття вказаних заходів забезпечення позову перешкоджатиме господарській діяльності товариств та обмежуватиме їх права у користуванні та розпорядженні власним майном, що може призвести до незворотних наслідків.

Такий вид забезпечення позову як накладення арешту на частку у статутному капіталі порушує майнові права та інтереси юридичних осіб, які не є учасниками цього спору, та чинить перешкоди у здійсненні вказаними юридичними особами господарської діяльності. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 201/5514/18.

З урахуванням наведеного, заява про забезпечення позову підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 149-153 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частоково.

Накласти арешт на квартиру № 142 загальною площею 78,5 кв. м, житловою площею 42,1 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 ; та на Ѕ частини квартири № 51 загальною площею 29,54 кв. м, житловою площею 14,8 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

У задоволенні іншої частини вим ог відмовити.

Зазначити дані позивача: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , ОСОБА_1 .

Зазначити дані відповідача: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , ОСОБА_2 .

Строк пред`явлення ухвали про забезпечення позову до виконання - три роки.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя І. А. Кахно