КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсними окремих положень кредитних договорів та додаткових угод,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 12 червня 2019 року між ним та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір споживчого кредитування № 501152454 на суму 30 000 грн. зі сплатою 20,99% річних зі строком повернення до 12 червня 2023 року, згідно пп. «б» п. 1 якого передбачена комісійна винагорода у розмірі 2,00% від суми кредиту з обслуговування кредиту.

28 жовтня 2019 року між позивачем та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір споживчого кредитування № 501200185 на суму 28 850,54 грн. зі сплатою 21,99% річних зі строком повернення до 28 жовтня 2021 року, згідно пп. «б»" п. 1 якого передбачена комісійна винагорода у розмірі 2,40% від суми кредиту з обслуговування кредиту.

Позивач вважає нарахування та стягнення комісійної винагороди та штрафу незаконним, оскільки зазначений у кредитному договорі обов`язок сплачувати, крім відсотків за користування кредитом, ще комісійну винагороду банку за управління кредитом є таким, що суперечить нормам закону, є несправедливою умовою відносно споживача відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є недійсним.

Вказував, що банк ввів його в оману і не попередив, що вказані 2,00 % та 2,40% відповідно є неправомірними та незаконно нарахованими. Крім того, нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача, банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісійну винагороду будуть надаватись банком позичальнику, а тому в силу частини першої статті 215, частини першої статті 203 ЦК України вищевказані пункти кредитних договорів мають бути визнані недійсними.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд першої інстанції: визнати недійсним з моменту укладення п. 1 кредитного договору споживчого кредитування між ним та АТ «Альфа-Банк» від 12 червня 2020 року № 501152454; визнати недійсним графік платежів та розрахунок вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (додаток № 1 до договору споживчого кредитування) в частині сплати комісійної винагороди; вважати незаконно нарахованим і стягнутим штраф за договором від 12 червня 2020 року № 501152454 у розмірі 400 грн.; визнати недійсним паспорт споживчого кредиту до договору від 12 червня 2020 року № 501152454; визнати недійсним п. 1 кредитного договору споживчого кредитування, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк», від 28 жовтня 2020 року № 501200185; визнати недійсним графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх сукупних послуг (додаток № 1 до договору споживчого кредитування від 28 жовтня 2020 року № 501200185; визнати недійсним паспорт споживчого кредиту до договору від 28 жовтня 2020 року № 501200185; стягнути з АТ «Альфа-Банк» суму всіх стягнутих на час ухвалення судового рішення коштів комісійної винагороди (розрахункового обслуговування) за договорами споживчого кредитування від 12 червня 2020 року № 501152454 та від 28 жовтня 2020 року № 501200185, а також 400 грн. штрафу за договором споживчого кредитування від 12 червня 2020 року № 501152454; зобов`язати АТ «Альфа-Банк» здійснювати подальше нарахування і стягнення з позивача коштів, зокрема за договором від 12 червня 2020 року № 501152454 зі сплатою 20,99% річних, за договором від 28 жовтня 2020 року № 501200185 зі сплатою 21,99%.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним пп. «б» п. 1 кредитного договору №501152454, укладеного 12 червня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 , яким передбачено сплату ОСОБА_1 щомісяця комісійної винагороди за управління кредитом, у розмірі 2,0% від суми кредиту.

Визнано недійсним пп. «б» п. 1 кредитного договору №501200185, укладений 28 жовтня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» та ОСОБА_1 , яким передбачено сплату ОСОБА_1 щомісяця комісійної винагороди за управління кредитом, у розмірі 2,40% від суми кредиту.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в дохід держави 1 921 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції посилався на положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка не була чинною на момент укладення оспорюваних договорів.

Окрім того, позивач ознайомився з умовами кредитного договору, вважаючи їх прийнятними для себе, підписав кредитні договори, будь-яких зауважень чи виправлень не надавав, чим висловив своє волевиявлення та згоду з усіма умовами договору.

Також, банк в доводах апеляційної скарги зазначає про те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо передбачена можливість банками передбачати у кредитному договорі нарахування та сплату комісії, які позичальник зобов`язується сплатити банку. Відповідно не може вважатися недобросовісним та несправедливим те, можливість застосування чого законодавець прямо передбачив у Законі.

Дії позивача щодо заявлення позовних вимог переслідують мету уникнення зобов`язань перед банком.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, АТ «Альфа-Банк» просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України та в межах строку наданого Київським апеляційним судом на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому не може бути скасовано з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі.

Додатково у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що всупереч рішенню суду банк продовжує свідомо нараховувати та стягувати комісійну винагороду, чим грубо порушує вимоги чинного законодавства та проявляє неповагу до суду.

Окрім того, позивач зазначає, що він знав, що підписував, але при цьому не був зобов`язаний перевіряти положення кредитного договору на відповідність вимогам чинного законодавства. Також під час підписання кредитного договору позивачу не було повідомлено про необхідність сплати додаткових платежів, окрім відсоткової ставки. Інформація, що викладена в Паспорті споживчого кредиту неможлива до прочитання звичним способом.

На підставі викладеного у відзиві просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Представник АТ «Альфа-Банк» адвокат Орел Р.В. в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву про огляд справи за його відсутності.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, враховуючи таке.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що сплата коштів за обслуговування кредиту, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору, а тому підлягає визнанню недійсною.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 червня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено Акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501152454, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Відповідно до оферти на укладення угоди про надання кредиту № 501152454, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, підписаної позивачем 12 червня 2019 року, встановлено, що сторони домовились про укладання угоди про надання кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії на умовах, зокрема, надати кредит в сумі 30 000 грн. на строк до 12 червня 2023 року, а також надати кредит, шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії по рахунку в сумі 200 000 грн. на три роки з моменту випуску картки.

28 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 501200185, відповідно до умов якого позивач зобов`язувався повертати отриманий кредит, сплачувати проценти за його користування, та/або комісії, якщо сплата комісій передбачена умовами угоди та/чи інші платежі за угодою. Процентна ставка становить 21,99 % річних.

Кредитний договір містить інформацію як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору.

Підписанням оферти ОСОБА_1 підтвердив, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту. в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацію про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки значенням абсолютного подорожчання кредиту, в тому числі інформацією, надання якої передбачена Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які йому роз`яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення, та з якими він цілком згодний.

Підписанням Акцепту на укладення угоди про надання особистого кредиту сторони підтвердили, що позичальник попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та інформацією, надання якої вимагає чинне законодавство України та нормативні документи НБУ, які йому роз`яснені, зрозумілі та з якими він цілком згодний. Позичальник ознайомлений з умовами договору про комплексне банківське обслуговування, які оприлюднені на Інтернет сторінці банку.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.

Відповідно до статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII).

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» станом на дату укладення кредитного договору (у редакції Закону № 1734-VIII) містить положення про те, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

У статті 1 Закону № 1734-VIII (тут і далі - у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) наведено визначення термінів, які вживаються в цьому Законі, зокрема:

договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;

загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту (це сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит) та загальних витрат за споживчим кредитом (це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту);

споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегулювано в частині другій статті 8 Закону № 1734-VIII.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються:

1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит;

2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Таким чином, Закон № 1734-VIII не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону № 1734-VIII у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону № 1734-VIII умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Інформація, що надається кредитодавцем споживачу до укладення договору про споживчий кредит, зазначена у частині другій статті 9 Закону № 1734-VIII, має містити відомості про: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим ЦК України; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Якщо кредитодавець пропонує різні способи надання кредиту, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що використання інших способів надання кредиту може мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки. Якщо платежі за послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, є періодичними, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит; 7) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності). Споживач має бути письмово проінформований про те, що вартість послуг третіх осіб установлюється виключно такими особами, відповідно кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача; 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу (частина третя статті 9 Закону № 1734-VIII).

Укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб (частина перша статті 20 Закону № 1734-VIII).

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 20 Закону № 1734-VIII до договорів про надання додаткових чи супутніх послуг, зокрема, належить договір страхування та інші договори, що укладаються для забезпечення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит.

Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до Закону № 1734-VIII, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 1734-VIII.

Стандартизована форма паспорта споживчого кредитування, наведена у додатку 1 до Закону № 1734-VIII, передбачає окремий розділ про наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (пеня, штрафи, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, інші платежі), де зазначаються розмір платежу, база його розрахунку та умови його застосування, а також окремий розділ додаткової інформації (додаткові та супутні послуги третіх осіб, обов`язкові для отримання кредиту): послуги нотаріуса, послуги оцінювача, послуги страховика, інше, де зазначаються необхідність отримання відповідної послуги, перелік осіб за наявності.

Згідно зі статтею 19 Закону № 1734-VIII у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; 2) у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; 3) у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит.

Методика розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит встановлена Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затвердженими постановою Правління НБУ від 08 червня 2017 року № 49 (далі - Правила).

Згідно з пунктом 5 Правил банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Отже, положення Закону № 1734-VIII допускає, що укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб, відносить договір страхування до договорів про надання додаткових чи супутніх послуг, але вимагає, щоб відомості про це були відображені в паспорті споживчого кредитування, з яким кредитодавець має ознайомити позичальника в письмовій формі до укладення договору про споживчий кредит, при цьому інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит, має бути зазначена в такому договорі.

Разом з тим, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення суду, суд першої інстанції послався на положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки), не врахувавши при цьому, що положення ст. 11 вказаного закону не діяли у зазначених судом редакціях станом на дату укладення кредитного договору та виникнення спірних правовідносин, оскільки текст статті 11 цього Закону був викладений у новій редакції Законом України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», що набрав чинності 10 червня 2017 року.

Так само, Правила надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, на які посилалися суди, втратили чинність на підставі постанови Правління НБУ від 08 червня 2017 року № 49 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит».

Посилання суду на постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 є безпідставним, оскільки таке рішення та практика суду касаційної інстанції були сформовані за кредитними договорами, що укладалися банками із споживачами до набрання чинності Законом України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», без урахування особливостей цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПУ України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, то відповідачу слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений ним судовий збір при зверненні до суду з апеляційною скаргою у розмірі 2522 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог - скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року в частині задоволених позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсними окремих положень кредитних договорів та додаткових угод скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсними окремих положень кредитних договорів та додаткових угод відмовити.

Компенсувати Акціонерному товариству «Альфа-Банк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений ним судовий збір при зверненні до суду з апеляційною скаргою у розмірі 2522 грн. 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: