Ухвала

Іменем України

15 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 643/840/14-ц

провадження № 61-17405ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 01 червня 2021 року у складі судді Єрмак Н. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П., в частині видачі дубліката виконавчого листа, у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», заінтересована особа - Московський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), боржник - ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та про поновлення строку для пред`явлення його до виконання,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ) звернулося до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання.

Заяву мотивовано тим, рішенням Московського районного судом м. Харкова у справі № 643/840/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 01 липня 2008 року

№ ML 708/127/2008 у загальному розмірі 1 141 059,26 грн. Заявник звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження до Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків територіального Управління юстиції у Харківській області (Московський відділ ДВС). Починаючи з квітня 2017 року, заявник неодноразово звертався до Московського відділу ДВС із запитами про хід виконавчого провадження. У листопаді 2020 йому повідомили, що виконавчий лист № 643/840/14-ц на виконанні не перебуває, оскільки, постановою державного виконавця від 24 травня 2017 року повернутий ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на те, що він не отримував від Московського відділу ДВС ані постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, ані виконавчого листа, заявник просив видати дублікат виконавчого листа та поновити строк для пред`явлення його до виконання.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01 червня 2021 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Ухвалено видати дублікат виконавчого листа № 643/840/14-ц, де боржником є ОСОБА_1 , виданого Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором від 01 липня 2008 року

№ ML 708/127/2008 в розмірі 1141059, 26 грн та судових витрат в розмірі

3 654,00 грн та поновлено строк для пред`явлення його до виконання.

Задовольняючи заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що заборгованість ОСОБА_1 не погашена, а рішення Московського районного суду м. Харкова

від 22 липня 2014 року не виконано. Виконавчий документ втрачено не з вини стягувача, наведені ним причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання є поважними, а тому наявні правові підстави для видачі дубліката виконавчого листа № 643/840/14-ц та поновлення строку для пред`явлення його до виконання.

Рух справи. Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харова від 01 червня

2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, у якій вона просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 01 червня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду 07 жовтня 2021 року, в частині поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовлено.

Касаційна скарга, в частині оскарження рішень судів попередніх інстанцій щодо видачі дубліката виконавчого листа, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не урахували, що єдиною підставою для видачі дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання є поважність причин пропуску строку та наявність належних доказів на підтвердження факту втрати виконавчого документа, тоді як ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначених обставин належними та допустимими доказами не довело. Оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновків викладених у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 8-824/2009, від 20 березня 2019 року у справі № 2-2932/11, від 25 вересня 2019 року у справі № 461/1407/16-ц,

від 22 січня 2020 року у справі № 2-988/10, від 23 січня 2020 року у справі

№ 523/3338/18, від 14 вересня 2020 року у справі № 577/996/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 2-765/11, від 28 липня 2021 року у справі № 2-3345/11.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (у редакції, чинній на момент видачі виконавчих листів) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (у редакції, чинній на момент видачі виконавчих листів) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»

від 02 червня 2016 року (у редакції, чинній на момент подання заяви) встановлено, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Зазначена норма кореспондується із частиною першою статті 433 ЦПК України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою державного виконавця від 25 лютого 2015 року відкрито виконавче провадження № 46674606 з примусового виконання виконавчого листа № 643/840/14-ц від 02 лютого

2015 року.

Постановою державного виконавця від 24 травня 2017 року виведено виконавче провадження № 46674606 із зведеного виконавчого провадження, у якому боржником є ОСОБА_1 , з примусового виконання виконавчого листа

№ 643/840/14-ц від 02 лютого 2015 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором від 01 липня 2008 року у загальному розмірі

1 141059, 26 грн.

Постановою державного виконавця від 24 травня 2017 року виконавчий лист у виконавчому провадженні № 46674606 повернуто стягувачу, на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна на яке можна звернути стягнення.

Згідно із супровідним листом Московського відділу ДВС сторонам в виконавчому провадженні, а саме ОСОБА_1 та ТОВ « ОТП Факторинг Україна» направлено копію постанови державного виконавця від 24 травня 2017 року. Доказів фактичного направлення зазначеної постанови сторонам виконавчого провадження матеріали справи не місять.

У вересні 2017 року, квітні 2018 року, червні 2018 року та жовтні 2020 року

ТОВ « ОТП Факторинг Україна», зверталося до Московського відділу ДВС із запитами щодо ходу примусового виконання виконавчого листа у справі

№ 643/840/14-ц щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 за кредитним договором.

Згідно з відповіддю Московського відділу ДВС від 05 листопада 2020 року на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження

№ 54604429 з примусового виконання виконавчого листа № 643/840/14-ц

від 02 лютого 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості у сумі 1 141059, 26 грн. 24 травня

2017 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Згідно з відомостями журналів реєстрації вхідної кореспонденції ТОВ « ОТП Факторинг Україна» постанова про закінчення виконавчого провадження стягувачу разом з оригіналом виконавчого листа у справі № 643/840/14-ц щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 за кредитним договором не надходила.

Підпунктом 17.4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України установлено, що до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів: у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Дублікатом називається документ, який видається замість втраченого оригіналу і має силу первісного акта. Від останнього його відрізняє спеціальна позначка «Дублікат».

При розгляді питання про видачу дубліката перевіряється чи не виконано рішення, чи не втратило воно законної сили. У випадку часткового виконання змінювати у дублікаті загальну суму не можна. Це враховується в ході подальшого виконавчого провадження.

Установивши, що рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 липня 2014 року, залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року, в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 не виконано, а

відомості про надіслання виконавчого листа стягувачеві та отримання ним відсутні, у відділі державної виконавчої служби виконавчий лист від 02 лютого 2015 року № 643/840/14-ц не перебуває, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для видачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» дубліката виконавчого листа.

Доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій недоведеності ТОВ «ОТП Факторинг Україна» факту втрати виконавчого листа є необгрунтованими, оскільки відсутність виконавчого документа у стягувача та в органі державної виконавчої служби свідчить про те, що його було втрачено.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду викладеним у постановах від 09 жовтня 2019 року у справі № 2-6471/06 та від18 листопада

2020 року у справі № 263/4331/18.

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові

від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11, згідно з яким якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що заявник пропустив строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання з поважних причин та надав належні докази на підтвердження факту втрати оригіналу виконавчого листа у справі № 643/840/14-ц, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про видачу дублікату виконавчого листа.

Суд касаційної інстанції не аналізує питання поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки рішення судів попередніх інстанцій у частині поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не є предметом касаційного перегляду.

Твердження заявника про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 22 жовтня 2018 року у справі № 8-824/2009, від 20 березня 2019 року у справі № 2-2932/11, від 25 вересня 2019 року у справі № 461/1407/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 2-988/10, від 23 січня 2020 року у справі № 523/3338/18, від 14 вересня

2020 року у справі № 577/996/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 2-765/11,

від 28 липня 2021 року у справі № 2-3345/11є необгрунтованими, оскільки фактичні обставини зазначених справ є відмінними від обставин, встановлених судами у справі, яка переглядається.

Так, у справах 8-824/2009, № 2-2932/11, № 2-988/10, № 523/3338/18,

№ 577/996/17, № 2-765/11, № 2-3345/11, суди відмовляли у видачі дубліката виконавчого листа з тих підстав, що строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, тоді як у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, строк пред`явлення виконавчих листів до виконання поновлений судом.

У справі 461/1407/16-ц заявниками не доведено належними та допустимими доказами факт втрати виконавчих листів, а тому суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для видачі їх дублікатів.

Верховний Суд зазначає, що факт втрати виконавчого листа встановлюється судами у кожній конкретній справі на підставі наданих доказів, а тому посилання заявника на зазначені обставини не може свідчити про не врахування судами в оскаржуваних судових рішеннях висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень, в частині видачі дубліката виконавчого листа не впливають, фактично зводяться до незгоди заявника із поновленням строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, що в силу положень пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України не може бути предметом касаційного перегляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Касаційна скарга не містить обгрунтованих посилань на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а зводиться до незгоди заявника із ухваленими судовими рішеннями, законність та обгрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

Ураховуючи наведене, ухвала Московського районного суду м. Харкова від 01 червня 2021 року та постанова Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 01 червня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, в частині видачі дубліката виконавчого листа, у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», заінтересована особа - Московський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), боржник - ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого листа та про поновлення строку для пред`явлення його до виконання, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак