ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1122/21 Справа № 205/4549/20 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - Заявник) звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просила усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме: будинком за адресою: АДРЕСА_1 , дозволити реєстрацію за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та видати обмежувальний припис ОСОБА_2 на строк шість місяців з заборонами щодо: перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; наближення на 50 м до місця проживання (перебування), роботи, інших місць, частого відвідування ОСОБА_1 , а саме: ТОВ "Лінокор" (м.Дніпро, вул.М.Руденка, буд.77), місця реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; особисто і через осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 ; усунути перешкоди для користування документами на нерухоме майно спільно нажите у шлюбі, для можливості звернутися до суду з позовною заявою про розподіл спільно нажитого майна.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2020 року заяву задоволено частково. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав, та покласти на нього обов`язки, а саме: усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме будинком за адресою АДРЕСА_1 ; заборонити наближатися на 50 м до місця проживання (перебування), роботи ОСОБА_1 , а саме: ТОВ «Лінокор» (м. Дніпро, вул. М.Руденка, буд.77); заборонити особисто і через осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2 ; заборонити вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто.

Обмежувальний припис видати строком на 3 (три) місяці.

В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Заявник звернулася до суду із заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу за розгляд даної цивільної справи.

В обгрунтування заяви посилається на те, що 10 липня 2020 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису було задоволено частково. В судовому засіданні, 10 липня 2020 року, до закінчення судових дебатів представником заявника було зроблено заяву про те, що буде подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. У зв`язку з вищевикладеним, заявник звертається до суду із вказаною заявою та просить суд стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 500 грн.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2020 року відмовлено в задоволені заяви.

Не погоджуючись з вказаним додатковим рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її заяви про стягнення витрат на правову допомогу у повному обсязі посилаючись на порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та докази на які заявник посилався у своїй заяві.

Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а додаткове рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Разом із тим, частиною 3 ст.350-5 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Виходячи з того, що розділом IV ЦПК України доповнено главою 13 «Розгляд судом справ про видачу і продовження обмежувального припису» на підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який набрав законної сили 07 січня 2018 року, а отже пізніше, ніж загальні приписи ЦПК України щодо судових витрат, відтак ч. 3 ст.350-5 ЦПК України має пріоритетну дію над ч. 1 ст.137 ЦПК України, і у разі доведеності судових витрат вони відносяться на рахунок держави.

Враховуючи наведені норми закону колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні правові підстави для стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання щодо стягнення вказаних судових витрат із державного бюджету суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність розрахунку витрат їх вартості умовам договору про надання правничої допомоги.

З таким висновком також погоджується колегія суддів, з наступних підстав.

За ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом із заявою суду було подано Договір № 34/1 про надання правничої допомоги від 29 червня 2020 року, в якому зазначено, що вартість гонорару за цим договором становить 1 700 грн. за одну годину, акт виконаних робіт № 1 від 13 липня 2020 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 22 від 13 липня 2020 року про сплату заявником ОСОБА_1 коштів за надання правничої допомоги у розмірі 8 500 грн.

В акті виконаних робіт № 1 до Договору № 34/1 про надання правової допомоги від 29 червня 2020 року конкретно зазначені надані послуги та витрачений час, зокрема: здійснено попереднє консультування щодо порушення прав клієнта - 30 хв.; виконано усний аналіз спору та документів - 30 хв.; підготування та подання клопотання про долучення доказів за вих. № 55 від 08 липня 2020 року - 1 год.; підготовка та подання клопотання про допит свідків за вих. № 59 від 10 липня 2020 року - 1 год.; прийняття участі адвокатом у судовому засіданні 10 липня 2020 року об 11 год. 00 хв. - 2 год., а всього 5 год. 00 хв. Роботи виконані в об`ємі 5 год. 00 хв. на суму 8 500 грн., виходячи із наступного розрахунку: 1700 грн. х 5 год. = 8 500 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Гусакова О.Б. брала безпосередню участь у одному судовому засіданні, яке відбулося: 10 липня 2020 року (1 год. 19 хв.), будь-яких інших доказів підтверджуючих витрати часу на правову допомогу заявнику, які зазначено в акті суду надано не було. Виходячи з цього, колегія суддів позбавлена можливості перевірити та встановити кількість годин витрачених адвокатом заявника та визначити розмір гонорару, якій підлягає відшкодуванню.

За таких обставин заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров