Постанова

Іменем України

20 січня 2021 року

м. Київ

справа № 727/2450/18

провадження № 61-3966св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балковий Мирон Миколайович,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року в складі колегії суддів: Яремка В. В., Литвинюк І. М., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Балковий М. М., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішень державного реєстратора та визнання права власності на земельні ділянки, посилаючись на те, що за договором дарування житлового будинку від 25 серпня 1999 року він є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. «А», гараж літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця літ. «К», огорожа № 1-2) по АДРЕСА_1 . Вважав, що право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, на якій розташований житловий будинок та яка належала на праві приватної власності його сину ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 12 жовтня 1998 року серії І-ЧВ № 011825 (Л № 1673), перейшло до нього в момент посвідчення нотаріусом договору дарування будинку. У зв`язку із смертю сина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і який доглядав за будинком, він (позивач) вирішив продати належний йому на праві власності житловий будинок, але не зміг, оскільки йому стало відомо, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 жовтня 2017 року відповідач стала власницею земельної ділянки площею 0,1000 га (кадастровий номер :16:002:1148) по АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_2 повідомила, що земельна ділянка площею 0,1000 га (кадастровий номер :16:002:1148) розділена на дві окремі земельні ділянки площею 0,0408 га (кадастровий номер :16:002:1154) та 0,0592 га (кадастровий номер :16:002:1155). Видачею ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 жовтня 2017 року на земельну ділянку площею 0,1000 га та подальшим її поділом на дві окремі ділянки його позбавлено права обслуговувати власний житловий будинок та порушено право як власника розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив: визнати недійсним видане ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 жовтня 2017 року на земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер :16:002:1148) по АДРЕСА_1 , спадкова справа № 21/2016, зареєстроване в реєстрі за № 17235; скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Чернівецької міської ради про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексні номери 39251397, 39252049 від 18 січня 2018 року; визнати за ним право власності на земельні ділянки площею 0,0408 га (кадастровий номер :16:002:1154) та 0,0592 га (кадастровий номер :16:002:1155) по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 жовтня 2018 року у складі судді Семенка О. В. у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство не передбачає припинення права користування земельною ділянкою в разі набуття іншою особою права власності на нерухоме майно, площа земельної ділянки під яким є лише частиною земельної ділянки первинного землекористувача, а також визнання державного акта на право власності на землю таким, що втратив чинність, з підстав набуття фізичними особами права власності на нерухоме майно, яке розміщене на частині земельної ділянки.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 жовтня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, скасування рішення державного реєстратора скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27 жовтня 2017 року, видане приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу у спадковій справі № 21/2016, зареєстроване в реєстрі за № 17235, яким посвідчено право ОСОБА_2 на спадщину на земельну ділянку, кадастровий номер :16:002:1148, площею 0,1000 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Скасовано рішення державного реєстратора виконавчого комітету Чернівецької міської ради Добка О. Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу): індексний номер 39251397 від 18 січня 2018 року, на підставі якого здійснено запис за номером 24430817 про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0408 га, кадастровий номер :16:002:1154, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ; індексний номер 39252049 від 18 січня 2018 року, на підставі якого здійснено запис за номером 24431458 про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0592 га, кадастровий номер :16:002:1155, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 . В решті рішення місцевого суду залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 527 грн судового збору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, скасування рішення державного реєстратора та ухвалюючи в цій частині нове судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що чинним на момент укладення договору дарування житлового будинку законодавством було передбачено автоматичний перехід земельної ділянки у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Тобто внаслідок набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, до нього перейшло право власності на земельну ділянку, на якій вказаний будинок розташований.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року в частині задоволення позовних вимог, а рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 жовтня 2018 року в означеній частині залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що в пункті 18 постанови Пленуму від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних прав» Верховний Суд України роз`яснив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного кодексу Української РСР (далі - ЗК Української РСР) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалося у договорі відчуження. Однак суд апеляційної інстанції не врахував те, що відповідно до частини четвертої статті 30 ЗК Української РСР право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Таке посвідчення на момент укладення договору дарування житлового будинку і до цього часу зроблене не було і позивач ніколи ні від кого не вимагав такого посвідчення. З моменту укладення договору дарування житлового будинку пройшло 19 років. З часу отримання житлового будинку в дар від свого сина позивач ніколи не претендував на спірну земельну ділянку, не користувався нею, а також жодними своїми діями не намагався узаконити своє право. Від прийняття обов`язкової частки у спадщині після померлого ОСОБА_3 позивач відмовився. На даний час існує заповіт померлого ОСОБА_3 , зроблений на її ім`я, який ніким не скасований, за яким до неї і перейшло право власності на земельну ділянку. Суд апеляційної інстанції не надав оцінки тій обставині, що її померлий чоловік (син позивача) ОСОБА_3 побудував на спірній земельній ділянці новий житловий будинок. В матеріалах справи є рішення Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23 липня 1991 року, згідно з яким ОСОБА_3 відведено земельну ділянку розміром 0,06 га по АДРЕСА_1 під індивідуальне будівництво, а позивач не оспорював той факт, що на спірній земельній ділянці знаходиться ще один житловий будинок.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 12 березня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду міста Чернівці.

24 травня 2019 року справа № 727/2450/18 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Судами встановлено, що згідно з договором дарування житлового будинку від 25 серпня 1999 року власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. «А», гараж літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», криниця літ. «К», огорожа № 1-2) по АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 .

На момент укладення вказаного договору дарування житлового будинку земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер :16:002:1148, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій розташований вищевказаний будинок та господарські будівлі і споруди, належала дарувальнику ОСОБА_3 на праві приватної власності, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії 1-ЧВ № 011825, виданим на підставі рішення Виконкому Чернівецької міської Ради народних депутатів від 23 червня 1998 року № 188/6.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

27 жовтня 2017 року на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1000 га, кадастровий номер :16:002:1148, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

У січні 2018 року ОСОБА_2 здійснила поділ вказаної земельної ділянки на дві земельні ділянки площею 0,0408 га (кадастровий номер :16:002:1154) та 0,0592 га (кадастровий номер :16:002:1155) з цільовим призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних прав», при вирішенні спорів про право власності на земельну ділянку суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК Української РСР до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК Української РСР закон передбачав автоматичний перехід права власності або права користування на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) в редакції, яка була чинною з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року (до набрання чинності Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям ЦК України»), при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. При цьому, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Чинні редакції статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України зі змінами, внесеними Законом України від 05 листопада 2009 року № 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю», передбачають автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України в редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна.

Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

Як встановлено судами, право власності на житловий будинок ОСОБА_1 набув у серпні 1999 року на підставі договору дарування, тобто відповідно до чинного на той час законодавства він автоматично також набув право власності на земельну ділянку, на якій розміщений будинок.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, право на спадкування за законом, як зазначено у статті 1223 ЦК України, одержують спадкоємці з першої по п`яту чергу.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не має право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши, що за нотаріально посвідченим договором дарування від 25 серпня 1999 року ОСОБА_1 прийняв у дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1 ,суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач також набув право власності на земельну ділянку, на якій вказаний будинок розміщений та яка є необхідною для його обслуговування.

З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання недійсним оспорюваного позивачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 жовтня 2017 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , на спірну земельну ділянку та як наслідок скасування рішення державного реєстратора, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності відповідача на спірну земельну ділянку, оскільки зазначене свідоцтво та рішення порушують право власності позивача на спірну земельну ділянку, яка відповідно до положень статті 30 ЗК Української РСР перейшла в його власність разом з житловим будинком.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом того, що відповідно до частини четвертої статті 30 ЗК Української РСР право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених в цій статті випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу, проте позивачем цього зроблено не було, не заслуговують на увагу, оскільки не посвідчення позивачем права власності на спірну земельну ділянку не означає, що він таке право не набув або втратив. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка завжди слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, а тому, набувши у власність житловий будинок, позивач автоматично набув право власності на земельну ділянку, на якій цей будинок розташований.

Наведений підхід підтверджується також і ретроспективним аналізом норм законодавства щодо переходу прав на земельну ділянку у випадку відчуження права власності на нерухоме майно. Радянське законодавство оперувало терміном «основні фонди». Термін «нерухомість» і класифікація майна на нерухоме та рухоме були відображені в Основах цивільного законодавства Союзу РСР і республік від 31 березня 1991 року (введених в дію з 01 січня 1992 року). Так, відповідно до частини другої статті 4 цих Основ майно поділяється на нерухоме та рухоме; до нерухомого майна належать земельні ділянки і «все, що міцно з ними зв`язано», як-от: будівлі, споруди тощо, а до рухомого належить майно, переміщення якого можливе без неспіврозмірної шкоди його призначенню.

Стаття 30 ЗК Української РСР, яка була чинна на час укладення договору дарування житлового будинку, в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно.

Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).

Таким чином, перехід до відповідача права власності на земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом порушує права позивача, який, набувши за договором дарування право власності на домоволодіння, у відповідності зі статтею 30 ЗК Української РСР автоматично став власником спірної земельної ділянки, на якій це нерухоме майно розміщене.

З огляду на викладене, встановивши, що видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину були порушенні права позивача на спірну земельну ділянку, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що за приписами частини першої статті 1301 ЦК України таке свідоцтво підлягає визнанню недійсним.

Інші доводи касаційної скарги також не заслуговують на увагу, так як по своїй суті зводяться до необхідності переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко