П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 року м. Київ

Справа № 367/5457/17

Провадження № 22-ц/824/11779/2021

Резолютивна частина постанови оголошена 17 листопада 2021 року

Повний текст постанови складено 19 листопада 2021 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Журавльова Д.Д.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся за позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у січні 2017 року до нього звернувся ОСОБА_2 із проханням позичити певну суму грошей, які необхідні йому на власні потреби, які саме - не повідомив. 14.01.2017 року позивач уклав з відповідачем договір позики грошових коштів, яким передбачено всі істотні умови такого виду зобов`язання, зокрема: суму позики, її строки та порядок її повернення. Відповідно до п. 1 вказаного договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 1300000 грн., передача здійснена у місті Буча, Київської області. Відповідно до п. 2 вказаного договору, підписання сторонами цього договору є свідченням того, що позика отримана позичальником у повному обсязі. Відповідно до п. 3 вказаного договору, сторони домовилися, що повернення позики відбувається шляхом передачі позичальником на користь позикодавця фіксованих платежів, які позичальник зобов`язується повернути на користь позикодавця щомісячно, в розмірі та в строки згідно наступного графіку: щомісяця позичальник зобов`язаний повертати позикодавцю грошові кошти у сумі 55000 грн. Відповідно до п. 5 вказаного договору, позичальник зобов`язується повернути готівкою загальну суму позики в повному обсязі до 03 лютого 2019 року. Отримавши необхідну суму грошових коштів та підписавши договір, відповідач жодного разу не повернув позивачу грошові кошти, сума та строки сплати яких передбачена графіком, чим прострочив часткове виконання даного грошового зобов`язання. Всі намагання позивача зв`язатися із відповідачем вдалися марними, оскільки відповідач не відповідає на дзвінки та на зв`язок принципово не виходить.

Просив стягнути з ОСОБА_2 з урахуванням уточнених позовних вимог на його користь заборгованість за договором позики від 14 січня 2017 року у сумі 2237821,63 грн., з яких 1300000 грн. заборгованість за договором позики, 576059,58 грн. пеня за прострочення виконання зобов`язання, 310520,42 грн. інфляційне збільшення боргу та 51241,63 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та суму сплаченого судового збору у розмірі 9605 грн.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 жовтня 2019 року Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 14.01.2017 року у розмірі 1 300 000,00 грн.; пеню у розмірі 576 059,58 грн.; інфляційні втрати у розмірі 310 520,42 грн.; 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 51 241,63 грн., а всього 2 237 821,63 грн.

Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 9605 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивачу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що за договором позики від 14 січня 2017 року він фактично коштів не отримував. Так як кошти фактично отриманими ним не були, отже, договір позики є неукладеним, а зобов`язання є такими, що не виникли.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не находив.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Цецик І.М. підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лук`янець О.О. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Апеляційний суд бере до уваги те, що суд першої інстанції ухвалив у справі заочне рішення.

За таких обставин, відповідач був позбавлений права заявити клопотання про застосування строку позовної давності, а тому апеляційний суд вважає за необхідне надати оцінку заявленому ОСОБА_2 клопотанню про застосування строку позовної давності у цій справі.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 1 300 000,00 грн. (т.1 а.с.8).

Згідно пункту 2 договору позики, підписання сторонами цього договору є свідченням того, що позика отримана позичальником у повному обсязі.

Пунктом 3 цього договору встановлено графік повернення позичальником грошових коштів, а саме: по 55000 гривень щомісячно, починаючи з 03 березня 2017 року по 03 січня 2019 року включно та 35000 гривень 03 лютого 2019 року.

Відповідно до п. 5 договору позики позичальник зобов`язався повернути готівкою загальну суму позики в повному обсязі до 03 лютого 2019 року.

Згідно п.6 Договору, у разі прострочення повернення позичальником чергового платежу в позикодавця виникає право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Пунктом 10 договору позики передбачено, що у випадку прострочення повернення чергового платежу, передбаченого п.3 цього Договору більш ніж на п`ять календарних днів та/або неповернення суми позики в зазначений у п.5 цього Договору строк, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми позики за кожний день такого прострочення до дня її повернення позикодавцю.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів

є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що видача позичальником розписки позикодавцю є правом позичальника після отримання суми позики, а не зобов`язанням, оскільки істотні умови сторони погоджують та прописують у договорі позики, факт передачі суми позики фіксується шляхом укладення (підписання) договору позики.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що

за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зміст договору позики містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання повернення боргу у визначений строк, містить підписи як позикодавця так і позичальника, що дає підстави ідентифікувати як позивача так і відповідача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов обґрунтованого висновку, що є доведеним наявність боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 в сумі 1300000 гривень на дату подачі заяви про збільшення позовних вимог та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на підставі ст.625 ЦК України 3% річних в сумі- 51241,63 грн. та з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 310520,42 грн.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром пені (неустойки), стягнутої судом першої інстанції з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в сумі 576059,58 грн., з огляду на наступне.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності боржника.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України).

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відповідно до матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 17 серпня 2017 року звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, строк дії якого закінчувався 03 березня 2019 року.

Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за договором позики, сплату відсотків за користування кредитом та пені, ОСОБА_1 як кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за його вимогами про негайне повернення позики (кредиту) та платежів за ним почався з наступного дня після одержання такої вимоги.

Як убачається зі змісту позовної заяви від 17 серпня 2017 року, позивач нарахував та просив стягнути з відповідача пеню в сумі 147452,05 за період по 09 серпня 2017 року включно.

В уточненій позовній заяві, яка була подана 03 липня 2019 року, позивач додатково заявив вимоги про стягнення пені зі інші періоди.

З огляду на те, що прострочення за договором позики боржника ОСОБА_2 почалось саме з моменту пред`явлення позову, то відповідно з цього часу у позивача виникло право нарахувати пеню та заявити вимоги про стягнення пені в межах строків позовної давності, тобто до 17 серпня 2018 року. Однак, такі вимоги були подані після спливу строку спеціальної позовної давності, а тому до цих вимог слід застосувати строк позовної давності, про що в своїй апеляційній скарзі заявив клопотання відповідач ОСОБА_2 .

Тому у відповідній частині судове рішення підлягає зміні з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення пені (неустойки) за порушення умов виконання договору позики у сумі 1147452,05 грн.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частин першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню

Ураховуючи зазначене на підставі оцінених аргументів учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково: змінити оскаржуване судове рішення, зменшивши стягнутий судом першої інстанції з відповідача на користь позивача розмір пені (неустойки) з 576 059,58 грн. до 147 452,05 грн. а відповідно і змінити загальну суму що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , зменшивши її з 2 237 821,63 грн. до 1 809 214,10 грн.

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 жовтня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені та загально стягнутої суми змінити, зменшивши суму стягнутої пені з 576059,58 грн. до 147452,05 грн. та зменшити загальну стягнуту суму з 2237821,63 грн. до 1809214,10 грн.

В іншій частині заочне рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна