Роздільнянський районний суд Одеської області
Справа № 511/1904/20
Номер провадження: 2/511/69/21
22 січня 2021 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді - Іванова О. В.,
за участю секретаря судового засідання Кирилової І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 в якому просила визнати останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинку по АДРЕСА_1 , належний позивачу на праві власності.
Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 22.08.2005 року. У важкий матеріальний час у неї постало питання щодо оформлення субсидії, але виникла проблема, оскільки в будинку залишився зареєстрованим відповідач, особа, яка не являється їй родичом, добровільно знятися з реєстрації не має бажання, не проживає в будинку з 2008 року взагалі ніколи в будинку не з`являвся. Відповідач залишається бути зареєстрованим в будинку до теперішнього часу. На думку позивача, своїми діями відповідач порушує її права як власника домоволодіння.
Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 28.10.2020 року у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.(а.с.24).
Ухвалою суду від 25.11.2020 року за заявою позивача підготовче судове засідання було закрито та цивільна справа призначена до розгляду по суті.(а.с.31).
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила розглянути справу у її відсутність, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі.(а.с.54).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлявся належним чином. Так, судом, відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України, двічі надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак відповідно до повернутих поштових повідомлень відповідач за зазначеною адресою відсутній, що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток та, відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в цьому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином.
Будь-яких заяв, пояснень, заперечень щодо спростування доводів, викладених в позовній заяві від відповідача ОСОБА_2 до суду не надходило.
Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи.
Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України (а.с.38).
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, її особа посвідчена паспортом громадянина України, серії НОМЕР_1 , виданим Роздільнянським РВ УМВС України в Одеській області 22.03.2001 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.13-14).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.08.2005 року, посвідченого нотаріусом Роздільнянського нотаріального округу Грубиком Б.І. в реєстрі за №1776, зареєстрованого в КП «Роздільнянське БТІ» 23.08.2005 року, позивач ОСОБА_1 , є одноособовим власником житлового будинку та господарчих будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с.6-7).
Зазначений договір у встановленому порядку зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7282002 від 23.08.2005 року та з Державного реєстру правочинів №787218 від 22.08.2005 року. (а.с.9-10).
Таким чином, позивач володіє житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , правомірно, а тому має право вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своєю власністю.
На підставі довідки Щербанської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 02.10.2020 року за № 273, вбачається, що ОСОБА_2 , зареєстрований, але фактично в будинку за адесою: АДРЕСА_1 з 2008 року не проживає. (а.с.11).
Однак ОСОБА_2 з 2008 року за місцем реєстрації не проживає, даний факт підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 25.09.2020 року, складений комісією в складі секретаря сільської ради, фахівця із соціальної роботи, секретаря опікунської ради, за участю сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , згідно яких під час обстеження спірного будинку належного ОСОБА_1 , встановлено, що відповідач ОСОБА_2 в будинку не проживає, його особистих речей в будинку не виявлено.(а.с.12).
Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Статтею ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Однак, судовим розглядом було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , не є членом сім`ї власника домоволодіння ОСОБА_1 та більше 12 років в цьому будинку не проживає, а тому жодних прав у нього на користування цим домоволодінням у нього тривалий час не має. Майна відповідач в цьому будинку немає. Поштова кореспонденція надіслана відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 ним не отримується.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).
Зважаючи на той факт, що на час розгляду справи, власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є позивач по справі, яка у свою чергу жодних цивільно-правових угод з приводу найму спірного будинку з відповідачем, який більше дванадцяти років в зазначеному домоволодінні не проживає - не укладала, право на користування у відповідача не виникало, а реєстрація останнього у належному позивачу будинку створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим слід усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
За викладених обставин, позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 247 ч.2, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 284-289, 354, 355 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням -задовольнити в повному обсязі.
Визнати відповідача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки щодо апеляційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя: О. В. Іванова