Постанова

Іменем України

17 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 758/4929/17

провадження № 61-8912св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - Державне підприємство «Науково-дослідний інститут мікроприладів» «НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «АТА», Приватне акціонерне товариство «Квазар», Національна академія наук України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» «НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «АТА», Приватне акціонерне товариство «Квазар», Національна академія наук України, про витребування майна

за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АТА» на постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року Державне підприємство «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України (далі - ДП Інститут мікроприладів НАН України) звернулося до суду з позовом, в якому, уточнивши свої позовні вимоги, просило витребувати з володіння відповідача нежитлове приміщення (в літері А9) першого поверху, загальною площею 875,1 кв. м, та нежитлове приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні (в літері А9), загальною площею 542,9 кв. м, що розташовані за адресою: вулиця Північно-Сирецька, 3 у місті Києві;

визнати право власності держави Україна в особі Національної академії наук України (далі - НАН України) на нежитлове приміщення (в літері А9) першого поверху, загальною площею 875,1 кв. м та нежитлове приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні (в літері А 9), загальною площею 542,9 кв. м, що розташовані за адресою: вулиця Північно-Сирецька, 3 у місті Києві;

визнати недійсним договір купівлі-продажу виробничих приміщень - група приміщень 2/11 (в літері А9) загальною площею 3 386,8 кв. м, що розташовані за адресою: вулиця Північно-Сирецька, 1-3 у місті Києві, укладений 10 лютого 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АТА» (далі - ТОВ «АТА») та відповідачем.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ДП Інститут мікроприладів НАН України посилалося на те, що з його володіння, поза його волею вибули нежилі приміщення, розташовані в адміністративно-лабораторному корпусі за адресою: вулиця Північно-Сирецька, 3 у місті Києві, а саме, нежитлове приміщення № 2/11 (літ. А9) загальною площею 3 386,8 кв. м. Під час передання цілісного майнового комплексу позивача у володіння НАН України, площа адміністративно-лабораторного комплексу становила 9 518,4 кв.м та була значно більшою, ніж та, право власності на яку оформлене державою в особі НАН України у 2013 році - 6 178,4 кв. м. Зменшення зареєстрованої площі адміністративно-лабораторного комплексу відбулося внаслідок виготовлення на замовлення інституту 23 березня 2011 року технічного паспорте на громадський (виробничий) будинок АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа № 14051), у якому зазначена загальна площа вказаного об`єкта 6 178,4 кв. м. У подальшому з`ясовано, що правовстановлюючі документи на групи приміщень № 1 та № 2 адміністративно-лабораторного комплексу вже були оформлені ТОВ «АТА». Так, 16 грудня 2004 року між Відкритим акціонерним товариством «Квазар» (далі - ВАТ «Квазар») і ТОВ «АТА» було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні в літері А9, загальною площею 542,9 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 . 10 серпня 2007 року між ВАТ «Квазар» і ТОВ «АТА» був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, яким відчужено нежилі приміщення в літері А9 першого поверху, загальною площею 875,1 кв.м за цією адресою.

ВАТ «Квазар» не мало права відчужувати ці приміщення, оскільки вони не увійшли до його статутного капіталу в процесі роздержавлення і були закріплені за позивачем.

У подальшому спірні приміщення, а саме виробничі приміщення № 2/11 (в літері А9) загальною площею 3 386,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 ТОВ «АТА» незаконно відчужило на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу. У зв`язку з цим просило позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Подільський районний суд міста Києва рішенням від 19 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки позивач не довів обставини, які обумовлюють фіктивність укладеного правочину, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 лютого 2017 року, укладеного між ТОВ «АТА» і відповідачем, задоволенню не підлягають. Також суд виходив з того, що НАН України є юридичною особою і має весь необхідний обсяг цивільної правоздатності та дієздатності самостійно звернутися до суду за захистом свого права.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 06 квітня 2021 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання ТОВ «АТА» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції з посиланням на те, що товариством у суді першої інстанції не надало попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які воно понесло і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У травні 2021 року ТОВ «АТА» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просило постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року скасувати в частині вирішення питання про розподіл судових витрат та в цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з позивача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 36 000,00 грн.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц та постановах Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18, від 08 квітня 2021 року у справі № 161/20630/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17, від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15, від 09 вересня 2020 року у справі № 570/2984/13-ц.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Крім того, зазначено, що ДП Інститут мікроприладів НАН України звернулося до суду з позовною заявою 06 квітня 2017 року. Письмові заперечення ТОВ «АТА» по суті спору були подані 29 серпня 2017 року. Тобто на момент звернення з позовною заявою та подання ТОВ «АТА» відповідних заперечень діяв ЦПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, яким не визначався обов`язок третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору подати до суду разом з першою заявою по суті спору попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, в тому числі в суді апеляційної інстанції.

ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, не містить норми, що надавала б можливість учаснику справи, який звернувся з першою заявою по суті спору до 15 грудня 2017 року, подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат в будь-якій іншій заяві впродовж розгляду справи за чинним процесуальним законом. Таким чином, неподання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат разом з першою заявою по суті спору не позбавляє права подати до суду докази на підтвердження розміру понесених витрат в порядку, передбаченому частиною 8 статті 141 ЦПК України. ТОВ «АТА» до закінчення судових дебатів у справі подало до суду апеляційної інстанції клопотання про відшкодування судових витрат з відповідними доказами. Тобто ТОВ «АТА» дотримало норм частини восьмої статті 141 ЦПК України. Водночас відмовляючи в задоволенні зазначеного клопотання суд апеляційної інстанції хоч і дослідив докази, надані третьою собою на підтвердження понесених судових витрат, однак, порушивши норми процесуального права, безпідставно відмовив у здійсненні такого розподілу.

Також помилковим є посилання апеляційного суду на висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, оскільки суд, відмовляючи у відшкодуванні судових витрат, виходив з інших фактичних обставин справи (судовий спір у якій виник вже після набрання чинності новою редакцією ЦПК України 15 грудня 2017 року), та в ній не міститься правового висновку щодо застосування статті 134 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) до правовідносин, що виникли до набрання нею чинності.

У вересні 2021 року НАН України подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, оскільки це судове рішення є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав належну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам. При цьому зазначила, що апеляційний суд правомірно відмовив ТОВ «АТА» у вирішенні питання про розподіл судових витрат, оскільки третя особа мала можливість при розгляді справи в суді першої інстанції подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона очікувала понести у зв`язку з розглядом справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

02 липня 2021 року справа № 758/4929/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Відмовляючи в задоволенні заяви представника ТОВ «АТА» про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, апеляційний суд встановив такі обставини.

09 березня 2021 року представник третьої особи - ТОВ «АТА» - адвокат Романюк Х. П. подала клопотання про вирішення питання про розподіл судових витрат при апеляційному перегляді справи. До клопотання було додано договір про надання правничої допомоги від 04 травня 2018 року № 04/05, протокол № 1 погодження договірної ціни до цього договору про надання правничої допомоги , платіжне доручення від 03 березня 2021 року № 2783 на суму 36 000,00 грн, акт № 1 приймання наданих юридичних послуг згідно з протоколом № 1.

Також апеляційний суд встановив, що ТОВ «АТА» у суді першої інстанції не надало попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які воно понесло і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Зазначеним вимогам оскаржувана постанова відповідає не повною мірою.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною дванадцятою статті 141 ЦПК України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

З огляду на підпункт в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, ЦПК України передбачає, що питання про розподіл судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу може бути вирішене судами в судових рішеннях, постановлених за результатами розгляду справи по суті (в рішенні суду першої інстанції та постановах/ухвалах судів апеляційної інстанцій за наслідками його перегляду).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Як встановив апеляційний суд, 09 березня 2021 року представник третьої особи - ТОВ «АТА» - адвокат Романюк Х. П. подала клопотання про вирішення питання про розподіл судових витрат при апеляційному перегляді справи. Тобто зазначена заява подана до закінчення розгляду справи в апеляційному суді.

Апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні клопотання ТОВ «АТА» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції посилався на те, що зазначене товариство у суді першої інстанції не надало попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які воно понесло і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Такий висновок апеляційного суду є передчасним з огляду на таке.

Із матеріалів справи відомо, що ДП Інститут мікроприладів НАН України звернулося до суду з позовною заявою 06 квітня 2017 року. Заперечення по суті спору ТОВ «АТА» подало 29 серпня 2017 року.

Тобто на момент звернення з позовною заявою та подання ТОВ «АТА» відповідних заперечень діяв ЦПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, яким не визначався обов`язок третьої без самостійних вимог щодо предмета спору подати до суду разом з першою заявою по суті спору попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, в тому числі в суді апеляційної інстанції.

Необґрунтованим є і посилання апеляційного суду на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 листопада 2019 у справі № 904/4494/18.

Так, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що згідно з частиною другою статті 124 ГПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про відмову у відшкодуванні судових витрат на тій підставі, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач разом з першою заявою по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, на підставі розсуду суду за оцінкою обставин конкретної справи.

Водночас диспозиція частини другої статті 124 ГПК України не є імперативною, тобто передбачає право суду відмовити у відшкодуванні судових витрат у разі не подання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат.

Наведена норма процесуального закону надає суду право у разі невиконання стороною обов`язку подати попередній розрахунок судових витрат відмовити у їх відшкодуванні, за винятком суми сплаченого стороною судового збору.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року у справі №927/201/20.

Частина друга статті 134 ЦПК України за аналогією з частиною другою статті 124 ГПК України вказує лише на право, а не на обов`язок суду відмовити у відшкодуванні судових витрат у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, а саме подання позову та заперечень ТОВ «АТА» по суті спору в період дії ЦПК України в редакції до 15 грудня 2017 року, який не передбачав обов`язку для третьої особи подавати суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, яку вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи, подання клопотання про вирішення питання про розподіл судових витрат при апеляційному перегляді справи до закінчення розгляду справи в апеляційному суді, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без дотримання норм процесуального права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Водночас суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову апеляційного суду в оскарженій частині скасувати та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АТА» задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року в частині вирішення клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «АТА» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу скасувати, справу в частині вирішення цих вимог передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов