22-ц/804/2955/21

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„16 листопада 2021 року місто Маріуполь Донецької області
Номер провадження 22-ц/804/2955/21
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Баркова В.М., Лопатіної М.Ю.
за участю секретаря: Целовальник К.А.
учасники справи :
відповідач АТ КБ «ПриватБанк»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2021 року головуючого судді Кияна Д.В. зі складанням повного тексту судового рішення 10 вересня 2021 року по цивільній справі про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, -
29 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним.
Позов мотивований тим, що 31 березня 2010 року між позивачем та відповідачем нібито було підписано кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав кредит у розмірі 7400 грн. Однак ніякого договору між сторонами не укладено та навіть не підписано. Позивач не отримував кредитні кошти від банку ні з каси банку, ні на поточний рахунок, якого також відкрито не було. Зазначив, що про існування нібито цього договору дізнався лише у 2018 році, у зв`язку з чим просить поновити строк позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України. При ознайомленні позивача з документами банку встановлено, що банком надано заяву-анкету б/н від 30 березня 2010 року, згідно умов якої взагалі не вказані про надання кредитних коштів, ні про відсотки, період кредитування та суми кредиту, що в свою чергу підтверджує факт неузгодження суттєвих умов, які є обов`язковими при укладенні та підписанні саме кредитного договору.
Позивач просив визнати недійсним кредитний договір б/н від 31 березня 2010 року, нібито укладений та підписаний між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк».
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що не відповідає фактичним обставинам справи те, що судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 31 березня 2010 року укладено кредитний договір б/н, згідно якого позивач отримав кредит у розмірі 7400 грн. Судом залишено поза увагою те, що в матеріалах справи відсутні докази про укладення спірного кредитного договору та надання позивачу коштів у розмірі 7400 грн. Вказує, що ніякого договору між сторонами на суму 7400 грн укладено не було та позивач не отримував кредиту на суму 7400 грн ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, якого також відкрито не було. Іншого способу надання кредиту в національній валюті фізичній особі не існує.Крім того, судом не враховано, що надані банком у судовому засіданні документи не відповідають вимогам законодавства та не можуть підтверджувати факт надання та отримання ОСОБА_1 коштів в національній валюті. Факти здійснення господарських операцій, в тому числі надання грошових коштів в кредит, доказуються виключно первинними бухгалтерськими документами.Зазначає, що долучені банком матеріали не є первинними бухгалтерськими документами у зв`язку з відсутністю всіх обов`язкових реквізитів та невідповідності часу їх створення часу здійснення господарської операції, тому не є доказами факту надання кредитних коштів.Вважає необґрунтованим посилання суду на пункти Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки позивач не був з ним ознайомлений, про що свідчить відсутність на них підпису позивача.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» не скористався своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання,про що свідчить трекінг відстеження поштового відправлення АТ «Укрпошта» (а.с.155).

У судове засідання апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Електронною поштою представником АТ КБ « ПриватБанк» Шишеловою Н.В. надані письмові заперечення,відповідно яких просила провести розгляд справи без участі представника. Крім того,звернула увагу суду на те,що 30 травня 2017 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя постановлено рішення по цивільній справі № 263/9711/16-ц, яке набрало чинності та не скасовано по теперішній час, згідно до якого позовні вимоги ПАТ КБ « ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ « ПриватБанк» заборгованість за спірним кредитним договором № б/н від 31 березня 2010 року у розмірі 35 189 грн. 93 коп. та судовий збір. ОСОБА_1 приймав участь у розгляді цивільної справи № 263/9711/16-ц та оголошував своє відношення до вимог банку.

Належними доказами доведено та не заперечується позивачем, наявність вирішеного спору АТ КБ ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором. Отже, звернення до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним або його певних умов, при наявності чинного рішення суду про стягнення заборгованості на користь банку за неналежне виконання саме цього договору, є безпідставним.

Щодо позиції апелянта про неукладеність договору, в доповнення до письмових та усних пояснень банку , наданих в суді першої інстанції, представник повідомила ,що 31 березня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до відділення ПриватБанку , повідомив співробітника банку про бажання отримати банківські послуги, в тому числі платіжну картку кредитка Універсальна, підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку та Довідку про умови кредитування,що містяться у матеріалах справи. На підставі укладеного договору, ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт та надано можливість його використання. Починаючи з 07 червня 2010 року позивач почав користування кредитними коштами, використовуючи їх на власні потреби та здійснював часткове погашення кредиту,що доведено випискою про рух коштів. Користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору. Згідно з ч.2 ст. 642 ЦК України , якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції в електронній формі. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу). Таким чином, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати фактичне отримання кредитних коштів і заборгованість відповідача за виданим кредитом. Враховуючи наведене, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про день та час розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. Між тим, з урахуванням належного повідомлення всіх учасників справи про дату, час і місце розгляду справи,

враховуючи відсутність підстав,які б свідчили про неможливість розгляду справи у даному судовому засіданні, суд апеляційної інстанції не вбачає перешкод для розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає .

Судом першої інстанції встановлено, що 31 березня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку № б/н, в якій виявив бажання отримати кредитну картку « Універсальна» та зазначив бажаний кредитний ліміт 7400 грн, також підписом підтвердив отримання картки та ПІНу.

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду » по договору № SAMDN7845, ІПН , ОСОБА_1 , яка ним підписана 31 березня 2010 року , базова відсоткова ставка в місяць 2,5%, розмір щомісячних платежів (зокрема плату за використання заборгованості виходячи із розрахунку 360 днів на рік) 7% від заборгованості, але не менше 50 грн та не більше залишку заборгованості, комісія за зняття готівки 4%, передбачена пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, штраф 500 грн.

Банком надано виписку по рахунку за договором № б/н станом на 19 листопада 2020 року, з якої вбачається рух коштів з 07 червня 2010 року по 15 жовтня 2020 року та станом на 19 листопада 2020 року позивач має заборгованість 24 841,36 грн . Із вказаної довідки вбачаються такі банківські операції як списання відсотків за прострочений кредит, нарахування штрафу за прострочення за кредитом, погашення заборгованості та відміна банком штрафів за минулі періоди, видача готівки, переказ грошових коштів тощо.

До позову також додано позовну заяву ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. За результатом розгляду цього позову у справі № 263/9711/16-ц Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області рішенням від 30 травня 2017 року позов банку задовольнив та стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 31 березня 2010 року у розмірі 35 189,93 грн.

В рішенні у справі № 263/9711/16 суд також зазначив, що ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти сплати заборгованості по тілу кредиту. Позовні вимоги щодо стягнення відсотків та штрафних санкцій не визнав, оскільки він неодноразово звертався до установи банку з вимогою укласти з ним договір реструктуризації заборгованості, однак отримував відмову.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з преюдиційності встановлених судовим рішенням обставин та дійшов до висновку про визнання позивачем факту укладення спірного кредитного договору. Крім того, суд виходив з того, що ухвалення судом рішення у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання кредитного договору неукладеним, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості, та послався на висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20). Враховуючи виписку по кредитному договору, відповідно до якої позивач виконував такі операції як зняття готівки, погашення заборгованості, суд першої інстанції дійшов до висновку про визнання позивачем боргу та відповідно і укладення спірного кредитного договору. Зважаючи на принцип змагальності сторін у цивільному процесу, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності спірного кредитного договору.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи .

На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити про таке.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.

Встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30 травня 2017 року у справі № 263/9711/16-ц за позовом ПАТ КБ « ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,яке набрало законної сили та є чинним,позовні вимоги банку задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ « ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 31 березня 2010 року у розмірі 35 189,93 грн та судовий збір у розмірі 1226,42 грн.

При ухваленні рішення від 30 травня 2017 року судом першої інстанції встановлено,що 31 березня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, відповідно до якого відповідач 31 березня 2010 року отримав кредит у розмірі 7400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач у встановлені договором строки обов*язки по поверненню кредиту не виконав, у звязку з чим банк звернувся з позовом до суду про стягнення суми заборгованості за договором кредиту, яка станом на 30 червня 2016 року складає 39 496,27 грн, а саме: заборгованість за кредитом 7366,73 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом 27 822,57 грн, заборгованість за пенею та комісією за несвоєчасне виконання зобов*язань за договором 1950 грн, штраф фіксована сума 500 грн, штраф процентна складова 1856,97 грн.

Крім того,відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти сплати заборгованості по тілу кредиту. Позовні вимоги щодо стягнення відсотків та штрафних санкцій не визнав, оскільки він неодноразово звертався до установи банку з вимогою укласти з ним договір реструктуризації заборгованості, однак отримував відмову.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно посилався на обставини, встановлені у вказаній справі, зокрема, щодо визнання ОСОБА_1 факту укладення спірного кредитного договору,отримання кредитних коштів ОСОБА_1 в межах договору,часткове виконання договору,наявність заборгованості за кредитом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами першою, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Крім того, у справі № 161/2928/19 Верховний Суд зазначив, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність підстав для нарахування боргу, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання кредитного договору неукладеним, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості.

Також, суд першої інстанції вірно зауважив ,на виписку по кредитному договору, відповідно до якої ОСОБА_1 виконував такі банківські операції як зняття готівки, погашення заборгованості, що свідчить про визнання позивачем боргу та відповідно і укладення спірного кредитного договору.

Апеляційний суд погоджується із позицією суду першої інстанції. Поясненням,доводам і зібраним доказам, суд першої інстанції дав належну оцінку .

Наведені доводи апеляційної скарги містять продубльований зміст позовних вимог та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Суд апеляційної інстанції згідно діючих вимог цивільно-процесуального законодавства перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та позовних вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат,слід зазначити про наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 18 листопада 2021 року.

Судді: