РІШЕННЯ

іменем України

"12" січня 2021 р. 145/2155/19

2/145/75/2021

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі

головуючого судді Ратушняка І. О.

при секретарі Крикливій М.С.

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому вказує, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.15 розірвано її шлюб з ОСОБА_3 .

Від даного шлюбу мають трьох малолітніх дітей: ОСОБА_4 (2009 р.н.), ОСОБА_5 (2011 р.н.) та ОСОБА_6 (2013 р.н.), які проживають з нею.

25.11.10 вони з чоловіком придбали житловий будинок з господарськими будівлями та відповідну земельну ділянку площею 0,1027 га (0,0500 га призначено для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :02:001:0323) та площею 0,0527 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :02:001:0324), що розташовані по АДРЕСА_1 .

Укладений ними договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки був посвідчений приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Посвятенко Д.Ю. (реєстраційний № 5 від 25.11.10). Державна реєстрація прав власності на вищевказану нерухомість здійснена на відповідача. Як зазначено договором купівлі-продажу від 25.11.10 зазначені об`єкти нерухомого майна придбані за ціною 102400 гривень, з яких вартість будинку складала 22400 гривень, а земельної ділянки - 80000 грн.

У відповідності до вимог ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. 60 СК України зазначене майно належить їм на праві спільної сумісної власності, адже придбано ними в період шлюбу за власні кошти. Проведення реєстрації придбаної нерухомості на ім`я чоловіка не порушувало її права у спільній власності подружжя, що відповідає вимогам статей 61, 63, 65 СК.

В зв`язку з розпадом сімейних стосунків з відповідачем вона з дітьми змушені були залишити будинок в с.Селище, переїхати в м.Вінниці. В червні цього року відповідач силоміць забрав дітей і тиждень утримував їх, не допускаючи її в дім.

Вважає за необхідне зареєструвати належне їй право на ідеальну 1/2 частку спільної нерухомості, оскільки житловий будинок (загальна площа 45.7 кв.м) не може бути поділено в натурі. Таким чином, розмір належної їй частки підлягає офіційній реєстрації.

Відповідно з зазначеним, їй належить право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями, а також 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0500 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,0527 га для ведення особистого селянського господарства.

Просить визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, а саме: на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також право особистої приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки (площею 0,0500 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:001:0323 та площею 0,0527 га для ведення особистого селянського господарства. кадастровий номер :02:001:0324), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задоволити з підстав, викладених у заяві. Пояснила, що житловий будинок з господарськими будівлями та земельними ділянками в АДРЕСА_1 , є спільним сумісним майном подружжя, а тому вона просить визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку цього майна.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечує проти задоволення позову і просить відмовити у його задоволенні у зв`язку із спливом позовної давності. Пояснив, що позивачка з травня 2015 року не цікавилась станом спірного майна, на яке претендує в теперішній час, не сплачувала комунальні послуги, не брала участі в поточних ремонтних роботах житлового будинку.

Позивачка не вказала та не надала суду докази, коли було порушено її право на частку у спільній сумісній власності на майно, набуте під час шлюбу.

22.09.2015 позивач ОСОБА_1 , користуючись відсутністю в будинку відповідача, відкрила будинок та без згоди ОСОБА_3 забрала і вивезла деяке спільно нажите майно. Після цього, ще в 2015 році відповідач змінив замки вхідних дверей житлового будинку та заборонив ОСОБА_1 без його присутності перебувати в оселі, таким чином, порушив права позивача, в незаконний спосіб, позбавив її права доступу, використання майна, нажитого під час шлюбу.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2015 (а.с.10) розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Від даного шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей: ОСОБА_4 , 2009 р.н., ОСОБА_5 , 2011 р.н., та ОСОБА_6 , 2013 р.н., що стверджується свідоцтвами про їх народження (а.с.19, 20, 21).

18.12.2010 за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 (а.с.6, 7), на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 25.11.10, посвідченого приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу ІІосвятенко Д.Ю., реєстраційний № 5 від 25.11.10 р. (а.с.4-5).

Вказане майно, набуте сторонами, як подружжям, за час шлюбу.

З травня 2015 року позивачка ОСОБА_1 у спірному будинку не проживала, не цікавилась станом спірного майна, не сплачувала комунальні послуги, не брала участі в поточних ремонтних роботах, що не оспорюється сторонами.

22.09.2015 позивач ОСОБА_1 у відсутності ОСОБА_3 , забрала з будинку деяке майно, нажите під час шлюбу.

Після цього відповідач ОСОБА_3 змінив замки вхідних дверей спільного житлового будинку та заборонив позивачу ОСОБА_1 без його присутності перебувати в оселі.

Позивачка ОСОБА_1 27.12.2019 звернулася до суду із позовом про визнання за нею права особистої приватної власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя, а саме: на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також права особистої приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0500 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:001:0323, та площею 0,0527 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:001:0324, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача, однак позивачка не вказала та не надала суду докази, коли було порушено її право на частку у спільній сумісній власності на майно, набуте під час шлюбу.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

В судовому засіданні встановлено, що в кінці 2015 року відповідач ОСОБА_3 фактично позбавив позивачку права доступу та використання майна, нажитого під час шлюбу, про що було відомо позивачу, а тому суд вважає, що строк позовної давності має відраховуватись з 2015 року, а позивачка звернулася до суду 22.09.2019, після спливу позовної давності.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ«Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»),

Згідно ч.1 ст. 361 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або особу яка його порушила.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Позивачка ОСОБА_1 пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду із даним позовом і вимогу про його поновлення перед судом не заявляла, а тому сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 76, 81, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 253, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст.ст.60, 72 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

ухвалив:

В задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 22 січня 2021 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення буде подано протягом 30 днів з дня отримання повної копії судового рішення.

Суддя І.О.Ратушняк