КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1738/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, мотивуючи свої вимоги тим, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 за особисті кошти придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначав, що 20 жовтня 2009 року за 400 000 грн була продана належна йому та його матері ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_2 .

За вказані кошти він придбав спірну квартиру АДРЕСА_1 , згоду на придбання якої ОСОБА_1 не надавала, оскільки зазначена квартира була придбана за його особисті грошові кошти та грошові кошти його матері.

Просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою про визнання права власності на 1/2 частину квартири, мотивуючи її тим, що квартира АДРЕСА_1 була придбана у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 , який був зареєстрований титульним власником, а вона, як дружина надавала згоду на її придбання.

Тому вважає, що квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності та має бути поділена між ними у рівних частках.

Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2020 року, первісний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири - відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що 10 листопада 2009 року вона подала заяву на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка посвідчувалася нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б., перед укладенням договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2009 року, тим самим надавала згоду у відповідності з п.44 Інструкції на те, що ця квартира придбавається у спільну сумісну власність у рівних частках з позивачем по справі.

На час придбання квартири позивач ніколи не вів мови, що він купляє її собі у приватну власність і договору про це апелянт з ним не укладала.

Зазначає, що з її сторони надавались кошти на придбання сумісно придбаної за час шлюбу з позивачем квартири і вони були рівними в дольовому вираженні з позивачем.

Просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

В свою чергу, ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовував тим, що 20 жовтня 2009 року він та його мати ОСОБА_3 продали належну їм квартиру АДРЕСА_2 .

Ця квартира належала позивачу та його матері на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 26 жовтня 2007 року Відкритим акціонерним товариством «Львів ОРГРЕС» згідно з розпорядженням №12 від 27 липня 2007 року, зареєстрованого в обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 26 жовтня 2007 року за реєстраційним №20792089.

Квартира АДРЕСА_2 належала позивачу та його матері до укладення шлюбу з відповідачем. Квартира була продана 20 жовтня 2009 року за 400000 грн.

11 листопада 2009 року ОСОБА_2 за кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Квартира була придбана відповідачем за 383520 грн.

Враховує викладене, вважає, що суд повинен був визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на ј частки квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним, право особистої приватної власності на спірну квартиру.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що твердження позивача про те, що саме гроші від реалізації квартири АДРЕСА_2 були направлені на придбання спірної квартири є виключно версією позивача, яку апелянт не визнає, оскільки рівноцінну суму коштів на придбання спірної квартири надавала і вона.

Також зазначила, що 10 листопада 2009 року вона подала заяву на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка посвідчувалася нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б., перед укладенням договору купівлі-продажу квартири від 11 листопада 2009 року, тим самим надала згоду у відповідності з п. 44 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» на те, що ця квартира придбавається у спільну сумісну власність у рівних частках з позивачем по справі.

Просила, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 02 серпня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі у період якого у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ще до реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_3 у рівних частинах на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 26 жовтня 2007 року ВАТ «Львів ОРГРЕС» згідно розпорядження №12 від 27 липня 2007 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 20 жовтня 2009 року державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Бояківським О.В., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали зазначену квартиру АДРЕСА_2 за 400 000 грн.

Таким чином, власними коштами ОСОБА_2 від продажу квартири у місті Львові є сума у розмірі 200000 грн.

11 листопада 2009 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиненко Я.О., зареєстрований в реєстрі за №803.

Квартира була придбана за 383 520 грн., що еквівалентно 48 000 доларів США.

Відповідно до п.10 цього Договору, ОСОБА_1 надала свою згоду на придбання її чоловіком квартири, що є предметом Договору.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана за 383 520 грн, з яких 200 000 грн були особистою приватною власністю ОСОБА_2 , то 1/2 частина зазначеної квартири є його власністю. Окрім того, право власності ОСОБА_2 на1/2 частину вказаної квартири не оспорюється ОСОБА_1 .

Інша 1/2 частина спірної квартири є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між сторонами у рівних частинах, тобто по 1/4 за кожним з них.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони 02 серпня 2008 року зареєстрували шлюб.

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 26 жовтня 2007 року ВАТ «Львів ОРГРЕС» згідно з розпорядженням №12 від 27 липня 2007 року, зареєстрованого в Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 26 жовтня 2007 року за реєстраційним №20792089, позивачу ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_2 .

20 жовтня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 продали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вищевказану квартиру за ціною 400 000 грн. Договір купівлі-продажу квартири посвідчений державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Бояківським О.В. (а.с.15).

11 листопада 2009 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 за ціною 383520 грн. Договір купівлі-продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиненко Я.О. (а.с.20-21).

Вищезазначена квартира зареєстрована в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_2 .

Підставами позовних вимог ОСОБА_2 є визнання за ним права особистої приватної власності на вказану квартиру, у зв`язку з тим, що вона набута ним у період шлюбу, але придбана за кошти отриманих з відчуження особистого нерухомого майна (квартири).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім цього, як вже зазначалось, нормами сімейного законодавства визначена презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (ст. 60 СК України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, у разі придбання майна одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжю особисто, виключається належність такого майна до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.ст.12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справ. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи приведені норми матеріального та процесуального права, а також докази, надані позивачем, зокрема, договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві власності квартири АДРЕСА_2 , яка була відчужена останніми за 3 тижні до придбання спірної квартири АДРЕСА_1 , факт отримання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 коштів у розмірі 400 000 грн за відчуження квартири АДРЕСА_2 , вартість придбаної спірної квартири - 383 520 грн, а також відсутність доказів про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя (ст. 62 СК України), колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача ОСОБА_2 , тому є його особистою приватною власністю.

Суд першої інстанції припустився помилки в застосуванні приведених норм матеріального права, не врахував ціну продажу належної на праві власності позивачу та його матері квартири АДРЕСА_2 та факт відчуження останніми даної квартири за 3 тижні до придбання спірної квартири, при відсутності доказів з боку відповідача про те, що гроші за які були придбана квартира АДРЕСА_1 , придбана за гроші отримані від продажу власної квартири.

Доводи зустрічної позовної заяви про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і повинна бути поділеною між сторонами порівну не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи доведено, що спірна квартира була придбана саме за особисті кошти позивача, які отримані внаслідок відчуження ним особистого нерухомого майна, тобто було встановлено обставини, що є предметом доказування при застосуванні ст.57 СК України.

Протилежного відповідачем, у відповідності до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, доведено не було, а сам по собі факт надання останньою згоди на придбання спірної квартири не може свідчити про поширення на майно режиму спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, на підставі ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про задоволення первісного позову та визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також про відмову у задоволенні зустрічного позову про поділ спільного майна подружжя.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1,8 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Апелянт заявив вимогу про відшкодування судового збору.

Відповідно до квитанції від 20 серпня 2018 року №N1DBP56933 позивач за первісним позовом сплатив судовий збір в сумі 8 810 грн. за подання позовної заяви та відповідно до квитанції від 28 січня 2020 року №0.0..1 позивач за первісним позовом сплатив судовий збір в сумі 13 215 грн. за подання апеляційної скарги.

За результатом апеляційного розгляду, вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню. Оскільки відповідач за первісним позовом відповідно до законодавства звільнений від сплати судового збору, то згідно із змістом ч.6 ст.141 ЦПК України, позивач має право на відшкодування йому судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 22 025 грн. (8810+13215) за рахунок держави у порядку, встановленому, Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Львів, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовити.

Судовий збір у розмірі 8 810 (вісім тисяч вісімсот десять) грн. за подання позовної заяви та судовий збір у розмірі 13 215 (тринадцять тисяч двісті п`ятнадцять) грн. за подання апеляційної скарги сплачений ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Львів, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 20 січня 2021 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба