РІШЕННЯ

Іменем України

16.11.2021 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

з участю секретаря судового засідання Кирик У.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона, позивачка, є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 14.10.2003 р. У вказаній квартирі зареєстрована вона, позивачка, з 22.08.2005 р., її чоловік ОСОБА_3 з 10.10.2005р., сини - ОСОБА_4 з 22.08.2005р. та ОСОБА_5 з 10.10.2005р. На прохання її, позивачки, племінниці ОСОБА_2 , вона, позивачка, погодилася тимчасово на її реєстрацію у своїй квартирі, відтак, з 10.03.2017р. місце проживання відповідачки зареєстровано у квартирі позивачки, що підтверджується довідкою ОСББ «Батьківська оселя» з місця проживання про склад сім`ї та будинковою книгою. З моменту реєстрації ОСОБА_2 у березні 2017 р. у квартирі АДРЕСА_1 , відповідачка у квартирі не проживає. Зважаючи на те, що у неї, позивачки, з відповідачкою була домовленість лише щодо тимчасової її реєстрації у квартирі вона, позивачка, неодноразово зверталася до ОСОБА_2 з проханням знятися з місця реєстрації, однак, ОСОБА_2 відмовлялася. Згодом, на поштову адресу почали надходити численні листи від банківських установ, а також від інших підприємств, що займаються видачею кредитів (позик), адресовані відповідачці, які вона, позивачка, їй передавала. В подальшому їй, позивачці, не завжди було відоме місце перебування відповідачки, оскільки відносини між ними погіршилися, відповідачка часто змінювала телефонні номери, відтак їй, позивачці, відомо, що востаннє ОСОБА_2 проживала у своїх родичів в м. Нікополь Дніпропетровської області. Зазначає, що в лютому 2021 року на адресу позивачки прийшли листи, адресовані відповідачці, від фінансових установ про повернення позичених коштів та погрози щодо можливості арешту квартири позивачки для забезпечення виконання зобов`язань відповідачки. 09.12.2020р. їй, позивачці, Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання відповідачки та рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання зняття з місця реєстрації з квартири ОСОБА_2 . Відповідач постійно створює проблеми через реєстрацію у квартирі позивачки, вона, позивачка, змушена платити більшу вартість за комунальні послуги з огляду на наявність реєстрації ОСОБА_2 у квартирі. Реєстрація відповідачки у квартирі перешкоджає їй, позивачці, як власнику такого майна, вільно користуватись та розпоряджатись ним. Відтак, просить визнати її, ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2021 року провадження у справі відкрито, справу призначено до підготовчого судового розгляду.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 21 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду.

В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоч належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник позивачки подала заяви про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задоволити.

Відповідачка у судове засідання не прибула, подала клопотання про дистаційну участь в судовому засіданні з підстав, викладених в клопотанні.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.Ч.2 цієї статті визначено обов"язок подати таку заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.

Зважаючи на те, що відповідачкою заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції подана 12 листопада 2021 року, та до такої не долучено будь - яких документів, які б свідчили про поважність та об"єктивну неможливість прибуття в судове засідання, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання. При цьому, суд враховує, те що відповідачці відомо про розгляд справи, нею подано ряд клопотань про долучення документів, які, як на думку відповідачки, мають відношення до справи, а відтак вважає за можливе провести розгляд справи за її відсутності.

У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 , виданого 14 жовтня 2003 року головою Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, позивачка ОСОБА_1 дійсно володіє на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_2 .

Дана обставина також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1754448, виданим 17.10.2003р. Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї №295, виданої 15.03.2021р. головою ОСББ "Батьківська оселя", в квартирі за адресою АДРЕСА_3 , власником якої є позивач ОСОБА_1 , прописано 5 осіб, зокрема відповідач ОСОБА_2 (дата прописки 10.03.2017р.).

Актами ОСББ "Батьківська оселя" від 10.03.2019р., від 06.07.2020р. та від 12.03.2021р. встановлено, що відповідач ОСОБА_2 дійсно зареєстрована 10.03.2017р. в квартирі АДРЕСА_1 , але з 10.03.2017р. за згаданою адресою в даній квартирі не проживає.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зважаючи на те, що спір виник з приводу користування майном, яке перебуває у приватній власності позивачки, застосуванню підлягають норми прямої дії Конституції України та відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За положеннями ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ст.64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17) зробила висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Позивачкою доведено, що відповідачка не є членом сім`ї позивачки, не проживає у спірному житлі з 2017 року.

Відповідачкою не надано доказів того, що вона має потребу у спірному житлі, як і не надано доказів того, що іншого житла вона не має. Для спростування доводів позову відповідачка не скористалась своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не надала.

Суд приходить до висновку, що у даному випадку інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачки, яка не є членом сім`ї позивачки, у спірній квартирі не проживає, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідачки відсутні. Крім цього, наявність реєстрації відповідачки породжує додаткові проблеми та витрати на утримання житла.

За положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 вказаного Закону, реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2-5, 10,12, 43 44, 49, 81, 89, 141, 259, 263 - 265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задоволити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 908 (дев"ятсот вісім) гривень 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя В. Кузь