Справа № 182/5858/20
Провадження № 2/0182/192/2021
11.11.2021 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.
секретар Іванова Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради в особі служби у справах дітей Нікопольської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради в особі служби у справах дітей Нікопольської міської ради, про визначення місця проживання дитини, посилаючись на наступне.
02 вересня 2006 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який за рішенням Нікопольського міськрайоного суду Дніпропетровської області від 11.10.2018 року було розірвано. У шлюбі були народжені спільні діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розлучення їх діти постійно проживали з нею за адресою її реєстрації: АДРЕСА_1 , та перебувають на її утриманні. На момент написання даної заяви вони з дітьми мешкають за адресою: АДРЕСА_2 . Батько не приймає участь у вихованні дітей, долею дітей не цікавиться, тим самим, самоусунувшись від виконання обов`язків, передбачених ст.150 СК України, що унеможливлює отримання нею письмової згоди батька на реєстрацію дітей за місцем проживання матері. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якшо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У відповідності з ч.4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Крім того, положення ч.1 ст.161 СК України вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. За таких обставин звернулась до суду.
В судове засідання сторони не прибули.
Позивач та її представник надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити в повному обсязі (а.с.39, 51, 53, 54).
Представник третьої особи також надав заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.58).
Відповідач неодноразово повідомлявся про розгляд справи і судовими повістками з поштовими повідомленнями, які повертались без вручення (а.с.40), і смс-повідомленнями, і оголошеннями на офіційному веб-сайті «Судової влади» (а.с.38, 45, 52). Однак, до суду не з`являвся, про причини неявки не повідомляв, будь-яких заяв, заперечень, відзиву на позовну заяву також не надавав.
Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Справа слухалась в порядку ст.131, 223, 280 ЦПК України у відсутність відповідача.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Під час розгляду даної справи, судом було забезпечено сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (стаття 129 Конституції України).
Судом встановлено, що 02.09.2006 року між сторонами по справі було укладено шлюб (а.с.11), який за рішенням Нікопольського міськрайоного суду Дніпропетровської області від 11.10.2018 року було розірвано (а.с.7-8). У шлюбі народились син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5), та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6). Після розлучення сторін по справі діти постійно проживають з позивачкою по справі за адресою її реєстрації. На час подання позовної заяви до суду за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9). Відповідач не приймає участь у вихованні дітей, долею дітей не цікавиться, тим самим, самоусунувшись від виконання обов`язків, передбачених ст.150 СК України, що унеможливлює отримання позивачкою письмової згоди батька на реєстрацію дітей за місцем проживання матері.
Відповідно до ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Згідно ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Частиною п`ятою статті 157 СК України визначені права того із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України за певних умов.
Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.
При розгляді справ щодо місця проживання дитини, суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
На виконання вищевказаних вимог статей, 26 травня 2021 року Рішенням виконавчого комітету Нікопольського міської ради було складено висновок № 400 про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , згідно якого, у відповідності до вимог чинного законодавства, орган опіки та піклування Нікопольської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.48-49).
Керуючись ст.ст.10, 12, 13, 81, 82, 89, 200, 206, 259, 263-265, 268, 273, 280 ЦПК України, ст.ст.141, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Нікопольської міської ради в особі служби у справах дітей Нікопольської міської ради, про визначення місця проживання дитини - задовольнити.
Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал