КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №127/9408/2018 Головуючий у І інстанції - Лісовська О.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/1755/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Вінницької міської ради про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька та припинення стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2007 року по 12 жовтня 2011 року.

У період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_3 , батьком якої зазначений позивач, а матір`ю відповідачка у справі.

З 2009 року по 2013 рік позивач проходив лікування у лікарні «Чоловіче здоров`я», до якої звернувся за лікуванням хронічного простатиту.

Приблизно з літа 2009 року до 10 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем не відбувалося статевих відносин, у зв`язку з тим, що відповідачка перебувала на лікуванні.

Коли позивач співставив всі вищезгадані факти, то зрозумів, що дитина ОСОБА_3 , народжена у шлюбі, фактично не є його біологічною дитиною.

Позивач багаторазово пропонував відповідачці зробити генетичну експертизу, але остання категорично відмовлялася, посилаючись на те, що, нібито, це зашкодить дитині.

Просив виключити з актового запису про народження дитини ОСОБА_3 дані про нього, як батька дитини; припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 щодо ОСОБА_3 , що здійснюється на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 жовтня 2011 року, та виконавчого листа № 2-3356 виданого Ленінським районним судом Вінницької області від 15 лютого 2012 року; виконавчий лист № 2-3356 від 15 лютого 2012 року з дня набрання рішенням законної сили визнати таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що з 19 листопада 2008 року по 15 лютого 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

12 жовтня 2011 року Ленінським районним судом м. Вінниця шлюб був розірваний, а 28 жовтня 2011 року тим же судом були призначені аліменти щодо дитини ОСОБА_3 , яка народилася під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 2009 року позивач проходив лікування свого чоловічого здоров`я та за консультаціями лікарів відповідно до своїх аналізів не міг стати батьком, навіть за допомогою сучасних засобів медицини.

Згідно документів - вагітність у відповідачки настала з 28 серпня 2009 року до 04 вересня 2009 року, проте відповідачка приблизно з 16 серпня 2009 року до 06 вересня 2009 року перебувала з її слів у м. Вінниця, де проводила чергову відпустку окремо від позивача.

Зазначає, що приблизно з 16 серпня 2009 року до 10 вересня 2009 року між сторонами не відбувалося статевих відносин, а тому дитина ОСОБА_3 не можу бути біологічною дитиною позивача бо запліднення сталося з 28 серпня 2009 року по 04 вересня 2009 року.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 листопада 2008 року по 12 жовтня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 12 жовтня 2010 року.

У період перебування сторін у шлюбі у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження від 30 червня 2010 року Серія НОМЕР_1 , актовий запис про народження №1008 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У своїх позовних вимогах позивач ОСОБА_1 вказував про те, що він не є біологічним батьком ОСОБА_3 . Такі підозри у нього виникли, оскільки він проходив лікування від безпліддя, а тому не може бути батьком дитини. Також зазначив, що у період ймовірного зачаття дитини відповідачка також проходила лікування і в цей час у них не було статевих стосунків.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти позовних вимог, вказала про те, що доводи позивача є надуманими. Всі довідки, надані відповідачем, є сфальсифікованими, не доводять факт його безпліддя, а тому підстав для задоволення позову немає.

Для вирішення питання щодо підтвердження або спростування батьківства ОСОБА_1 стосовно дитини ОСОБА_3 за клопотанням позивача, судом першої інстанції була призначена судово-генетична експертиза для встановлення походження та кровного споріднення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Згідно висновку експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №540 встановлено, що вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 складає величину не менш ніж 99,99%.

Допитана в суді першої інстанції експерт ОСОБА_5 , яка проводила судову експертизу та складала висновок, зазначила, що при проведенні судової експертизи вона керувалася діючим законодавством, що регулює порядок проведення судово-генетичних експертиз.

При відборі зразків крові у сторін та їх дитини були присутні особисто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 було визначено 99,99%. Саме таке визначення прийнято за міжнародними вимогами.

Проаналізувавши встановлені у справі докази та обставини, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для виключення відомостей про батька ОСОБА_1 з актового запису про народження дитини ОСОБА_3 , оскільки встановленими по справі обставинами та дослідженими доказами повністю підтверджується факт кровного споріднення позивача ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_3 .

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року, яким йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Крім цього, просив призначити по справі повторну судово-генетичну експертизу, проведення якої доручити Комунальній Установі «Одеське Обласне бюро судово-медичної експертизи», оскільки на його думку експертиза, яка призначалася ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року, була проведена з порушенням Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи №6 від 17 січня 1995 року, а також з порушенням Інструкції «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», відтак даний доказ не є належним і не може бути прийнятий судом.

Ухвалою колегії суддів Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року задоволено клопотання позивача про призначення по справі повторної судово-генетичної експертизи.

Призначено по справі повторну судову-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання:

Чи є біологічним батьком ОСОБА_1 для ОСОБА_3 ?

Чи можливо встановити які алелі ДНК передалися дитині від тата, а які від мами, особливо при близькому родинному зв`язку тата та мами або випадковому збіганні їх генетичних карт?

Чи можливо при таких схожих генетичних картах потенційних батьків встановити приналежність дитини точно?

Проведення експертизи доручено експертам Комунальної Установи Одеське бюро судово-медичної експертизи, яких попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, що передбачена ст.ст. 384,385 КК України.

Роз`яснено сторонам наслідки ухилення від участі в експертизі передбачені ст.109 ЦПК України, а саме, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Задовольняючи клопотання про призначення повторної судово-генетичної експертизи, колегія суддів виходила з принципу рівності учасників справи щодо здійснення їх процесуальних прав та обов`язків, оскільки в основу рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року, яке оскаржує ОСОБА_1 , ліг висновок Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №540, проти якого позивач заперечував та вказав на ряд порушень при проведенні такої експертизи.

З точки зору апелянта, ці порушення не можливо усунути в інший спосіб, як призначити повторну експертизу.

Повторна експертиза була призначена колегією суддів на вимогу сторони задля дотримання принципу диспозитивності судового розгляду, оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги зводяться до порушення процедури проведення експертизи, яка призначалася судом першої інстанції, відтак усунути такі недоліки експертизи в інший спосіб ніж призначення повторної експертизи (зокрема шляхом допиту експерта, тощо) не вбачалося за можливе.

23 вересня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов лист КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» №2905-02, в якому останній просив забезпечити одночасне прибуття до Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_1, ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 для відбору біологічних зразків рідкої крові та крові на марлі, який відбудеться 16 жовтня 2020 року з 10 до 14 години.

Вищезазначений лист було доведено до відома ОСОБА_1 та ОСОБА_2

30 жовтня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов лист КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» №3213-02, в якому останній зазначив, що 16 жовтня 2020 року відбір біологічних зразків у осіб, що проходять по справі, не проводили у зв`язку з неприбуттям ОСОБА_1 до експертної установи через перебування на самоізоляції. ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 прибули в призначений день до Одеського обласного бюро СМЕ.

КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» повторно просило забезпечити одночасне прибуття до Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_1, ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_3 для відбору біологічних зразків рідкої крові та крові на марлі, який відбудеться 20 листопада 2020 року з 10 до 14 години.

Вищезазначений лист також було доведено до відома ОСОБА_1 та ОСОБА_2

30 листопада 2020 року на адресу Київського апеляційного суду повернулася без виконання ухвала Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року про призначення повторної судово-генетичної експертизи щодо встановлення біологічного батьківства, у зв`язку з неможливістю виконання експертизи через неприбуття ОСОБА_1 до Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи 16 жовтня 2020 року та 20 листопада 2020 року для одночасного відбору біологічних зразків, необхідних для проведення експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року провадження по справі було поновлено та призначено її розгляд на 19 січня 2021 року.

У судове засідання призначене на 19 січня 2021 року відповідач та її представник не прибули, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що відповідач ОСОБА_2 хворіє двосторонньою пневмонією після ускладнень від хвороби на ковід-19, а її адвокат Павенський Б.В. зайнятий в іншій справі, що була призначена раніше.

Проте, жодних доказів на підтвердження вищезазначеного суду надано не було.

ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні просили долучити до матеріалів справи Бланк замовлення на проведення ОСОБА_1 дослідження «Коронавірус (SARS-CoV-2), антитіла IgM» від 15 жовтня 2020 року та копії свідоцтв про смерть 17 листопада 2020 року ОСОБА_6 та відповідно 21 грудня 2020 року ОСОБА_7 з відповідними довідками про причини смерті, як докази неможливості прибуття до експертної установи 16 жовтня 2020 року та 20 листопада 2020 року.

Колегія суддів ухвалила долучити дані документи до матеріалів справи, однак відноситься до них критично, оскільки з наданих свідоцтв про смерть неможливо встановити, яке відношення померлі мають до позивача по справі.

Що стосується Бланку замовлення на проведення ОСОБА_1 дослідження «Коронавірус (SARS-CoV-2), антитіла IgM» від 15 жовтня 2020 року, то як пояснили в судовому засіданні сам позивач та його представник, результат за даним дослідженням був негативним.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, на те, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 12 березня 2020 року на всій території України введено карантин.

В умовах карантину діє особливий порядок видачі листків непрацездатності особам, які перебувають у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію її спалахів та епідемій.

Порядок, умови видачі (продовження) листків непрацездатності визначаються Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я (далі - МОЗ) України від 13 листопада 2001 року № 455 (далі - Інструкція № 455).

Наказом МОЗ України «Про затвердження Змін до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» від 27 квітня 2020 року № 963 (далі - Наказ № 963) до Інструкції № 455 внесені зміни щодо видачі листків непрацездатності застрахованим особам на період обсервації та самоізоляції під медичним наглядом.

Наказ № 963 набрав чинності з дня опублікування в Офіційному віснику України від 15 травня 2020 року № 37.

Перелік осіб, які потребують самоізоляції або обсервації, визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211.

Станом на 01 жовтня 2020 року до переліку входять:

особи, які мали контакт з хворим на COVID-19, крім осіб, які перебували у засобах індивідуального захисту у зв`язку з виконанням службових обов`язків;

особи, щодо яких є підозра на інфікування, або особи, які хворіють на COVID-19 та не потребують госпіталізації.

Отже, працівники, які потребують самоізоляції, зобов`язані постійно перебувати у визначеному ними місці самоізоляції, утримуватися від контакту з іншими особами, крім тих, з якими спільно проживають.

Строк самоізоляції визначає лікуючий лікар хворого або особи з підозрою на інфікування COVID-19 на підставі галузевих стандартів у сфері охорони здоров`я.

Таким чином, у вказаних осіб виникають зобов`язання щодо самоізоляції з повідомленням уповноважених осіб, які будуть контролювати дотримання ними режиму самоізоляції.

Позивачем не надані докази, зокрема, лист непрацездатності з причиною непрацездатності - «ізоляція від COVID-19 - 11», не вказані також підстави перебування на самоізоляції, як особи, щодо якої є підозра на інфікування, або особи, яка хворіє на COVID-19 та не потребує госпіталізації, чи пояснення з приводу перебування на самоізоляції як особи, яка мала контакт з хворими на COVID-19 з повідомленням уповноваженої особи, на яку покладено контроль за дотриманням режиму самоізоляції.

Позивачем також не указані строки самоізоляції.

Відтак, посилання позивача на неможливість прибути до експертної установи у зв`язку з перебуванням на самоізоляції не можна визнати обґрунтованим, оскільки у підтвердження указаних обставин не надано жодних доказів.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З викладених норм права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів.

На виконання вимог частини 5 статті 12 ЦПК України суд апеляційної інстанції сприяв учасникам судового процесу в реалізації прав, передбачених цим кодексом.

Про проведення повторної судово-генетичної експертизи заявив клопотання позивач, однак після постановлення судом ухвали про призначення експертизи позивач двічі до експертної установи безпідставно не прибув, внаслідок чого експертиза не була проведена.

Наслідки ухилення від участі в експертизі, що роз`ясненні судом учасникам справи, визначені у статті 109 ЦПК України.

На підставі статті 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Колегія суддів враховує, що позивач систематично не з`являвся до експертної установи для забору біологічних зразків, що свідчить про його ухилення від проведення судово-генетичної експертизи з метою встановлення істини у справі.

Вказані дії та бездіяльність позивача, що призвели до неможливості проведення експертизи, надали колегії суддів можливість визнати факт, який не визнається, та встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від позивача.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про виключення з актового запису про народження дитини даних про батька.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи на думку колегії суддів є не переконливими та такими, що не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 22 січня 2021 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба