"19" листопада 2021 р.
Справа №642/3632/21
Провадження № 2/642/1579/21
19 листопада 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді - Грінчук О.П.,
за участі секретаря - Мотора В.В.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини,
До Ленінського районного суду м.Харкова надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить визначити місце проживання спільної з відповідачем дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею. В обгрунтування позову позивач зазначила, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23.05.2019 шлюб між сторонами за позовом відповідача було розірвано та встановлено певний порядок у спілкуванні та вихованні дитини. Постановою Харківського апеляційного суду від 10.09.2019 рішення Московського районного суду м. Харкова залишено без змін. Крім того, Постановою Харківського апеляційного суду від 11.06.2019 рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06.02.2019 про стягнення аліментів змінено, а саме змінено розмір аліментів з 2000 грн. до 3000 грн. Позивачем жодним чином не чиняться перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, однак, відповідач хоч і сплачує аліменти, проте іншої участі у житті дитини не приймає. Позивач неодноразово просила відповідача надати згоду на виїзд дитини за кордон. Вказала, що діюче законодавства у випадку проживання батьків дитини окремо у певних випадках, таких як влаштування дитини до школи, зміни дитиною місця проживання - згоди іншого з батьків, а у разі відсутності такої згоди - рішення суду про визначення місця проживання дитини з одним з батьків або органу опіки і піклування. На письмові вимоги позивача відповідачу надати згоду вона не отримала позитивного результату. Орган опіки та піклування повідомив позивачу, що їй слід звернутись до Прикордонної служби, Прикордонна служба також відмовила. На підставі викладеного, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Ухвалою суду від 17.06.2021 справу відкрито в порядку загального позовного провадження.
Відзиву на позов відповідачем не надано.
12.08.2021 до суду надійшов висновок Департаменту служби у справах дітей щодо предмета спору.
22.10.2021 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
У судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву, вказуючи, що позов підтримує повністю, просить розглянути справу у її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі, заяв та клопотань до суду не надавав, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Представник заінтересованої особи надав заяву про розгляд справи без його участі.
Суд у зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача та не подання відзиву відповідачем, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, який не з`явився, у порядку заочного розгляду справи за наявними в справі матеріалами.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.04.2013, який рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23.05.2019, яке постановою Харківського апеляційного суду від 10.09.2019 залишено без змін, - розірвано.
Від цього шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12.07.2016.
Судом встановлено, що дитина проживає разом із матір`ю у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішуючи цей спір по суті, суд виходить з наступного.
З висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне визначити його місце проживання разом з матір`ю, ОСОБА_1 . (а.с. 73)
У висновку зазначено, що ОСОБА_1 повідомила, що після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_3 залишився проживати разом з нею, вона особисто займається вихованням сина, піклується про його здоров`я, фізичний та духовний розвиток. Малолітній ОСОБА_3 фактично мешкає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов від 07.07.2021, для дитини створено належні умови для проживання та розвитку. Позивач займає посаду лікаря у КНП «Міська поліклініка №5» ХМР, має самостійний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно. Згідно з довідки, наданої адміністрацією ККЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №5337 ХМР» та адміністрацією КНП «Харківська міська дитяча поліклініка №12» ХМР, вбачається, що малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на належному рівні опікується його мати, ОСОБА_1 . Батько дитини, ОСОБА_2 , до цих закладів не звертався, дитину не приводив.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (абз. 1 ч. 1 ст. 161 СК України).
Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
За правилами ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
У ст. 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Досліджені у справі докази свідчать про те, що позивач добросовісно виконує батьківські обов`язки щодо малолітнього сина, створює для дитини необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує сина усім необхідним. Суд констатує відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток.
Ухвалюючи рішення, суд першочергово враховує інтереси дитини, його малолітній вік, постійне проживання із матір`ю, тісний зв`язок з нею, а також необхідність в цьому віці в постійній материнській ласці та турботі.
На підставі викладеного, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908,00 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268,280-282 ЦПК України, ст.ст. 19, 141, 160,161 СК України, ст.ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», суд,-
Визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Головуючий: