К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 листопада 2021 року місто Київ

справа № 357/14165/18

апеляційне провадження № 22-ц/824/12296/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Мазур О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Цукурова В.П. від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Після розлучення з ОСОБА_2 у 2014 році, вона фактично у вказаній квартирі не проживає, однак залишається зареєстрованою у ній, внаслідок чого позивач сплачує комунальні послуги в більшому обсязі і позбавлений можливості отримати субсидію.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 , належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, а тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю, оскільки вона була придбана за особисті кошти позивача, отримані від продажу іншої квартири - АДРЕСА_2 . Крім того, відповідач з 2014 року не проживає у спірній квартирі, комунальні послуги не оплачує, а факт її реєстрації у спірній квартирі позбавляє позивача права на отримання субсидій.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач не скористалася своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 1994 року.

28 травня 2001 року між будівельним підприємством "Екобуд" промислово-будівельного концерну "Еко" та ОСОБА_1 укладено договір на участь осіб у частковому будівництві 42-квартирного житлового будинку по АДРЕСА_3 , відповідно до умов якого підприємство зобов`язалося після закінчення будівництва передати покупцю квартиру № 30 на 5 поверсі, загальною площею 89,4 м2, а покупець - виконати грошову проплату в розмірі 22 427 грн. 50 коп. (а.с. 106)

24 грудня 2002 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9).

У вказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 6).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 5 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.7-8).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент набуття позивачем спірної квартири у власність, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Як убачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1 , набута подружжям у шлюбі і в силу закону вважається спільним сумісним майном. Судове рішення про поділ вказаного майна, станом на момент розгляду даної справи, відсутнє.

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач не втратила право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не є власником спірної квартири, не ґрунтуються на законі, оскільки судом встановлено, що відповідно до статті 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, спірна квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, доказів придбання спірної квартири за особисті кошти суду не надано.

Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач фактично відсутня в квартирі за місцем своєї реєстрації з 2014 року, не свідчать про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права користування нею.

Судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 листопада 2021 року.

Головуючий Судді: