Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.10.2021 Справа №607/2505/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сливки Л.М.

за участі секретаря судового засідання - Хамелко О.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Суп Мар`яни Богданівни, представника відповідачки ОСОБА_2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 - адвоката Будз Тараса Васильовича, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явив до суду позов до відповідачки ОСОБА_2 , у якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 31 серпня 2000 року вступив у зареєстрований шлюб із відповідачкою ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2017 року. За час перебування у шлюбі вони придбали у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Однак, право власності на вказану квартиру зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_2 . Однак, незважаючи на те, що вказана квартира є об`єктам права спільної сумісної власності подружжя та належить сторонам порівну по 1/2 частині кожному, у добровільному порядку вони не можуть досягнути згоди з приводу поділу вказаного майна. З цих підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайоного суду Тернопільської області від 02 березня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін.

Від представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Будз Т.В. надійшов до суду відзив на позов, у якому заперечує проти викладених у позові обставин. В обґрунтування своїх доводів покликається на те, що у 2008 році відповідачка ОСОБА_2 виїхала на роботу в Англію, залишивши спільних із відповідачем дітей на виховання своєї матері - ОСОБА_3 . 07 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ТОВ «АГРОБУД - Є» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав двокімнатної квартири АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 . При цьому, відповідачка стверджує, що позивач з 2010 року по даний час перебував в Україні, хворів, витрачав кошти на власні потреби, коштів на сплату внесків за придбану квартиру не надавав. Усі платежі, передбачені вказаним договором на фінансування будівництва вносились виключно матір`ю відповідачки ОСОБА_3 , яка діяла по довіреності від її імені та в її інтересах. Позивач ОСОБА_1 жодного разу не вносив будь-яких коштів за двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яку безпідставно вважає спільною сумісною власністю подружжя. 21 лютого 2013 року ТОВ «АГРОБУД-Є» видано довідку №18-Б, якою підтверджено повну сплату ОСОБА_2 вартості двохкімнатної квартири АДРЕСА_3 , а також підписано акт приймання-передачі новозбудованої квартири. 26 квітня 2013 року за ОСОБА_2 одноосібно було зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 . З цих підстав, відповідачка вказує, що на придбання квартири АДРЕСА_1 витрачались не спільні із позивачем кошти, а виключно особисті заощадження ОСОБА_2 , які регулярно вносились матір`ю відповідачки - ОСОБА_3 , яка діючи виключно від імені своєї дочки вносила усі необхідні платежі для фінансування будівництва спірної квартири. З цих підстав просила відмовити у задоволенні позову.

За клопотанням представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Будз Т.В. судом залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про що постановлено ухвалу суду від 20 липня 2020 року, занесену до протоколу судового засідання.

21 жовтня 2020 року судом постановлено протокольну ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

27 січня 2021 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, про що постановлено ухвалу суду, занесену до протоколу судового засідання.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Суп М.Б. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Будз Т.В. заперечили щодо позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому ОСОБА_2 у судовому засіданні 20 серпня 2021 року ствердила, що спочатку у 2006 році за кордон поїхав позивач, пізніше вона, разом вони заробили приблизно 10-12 тисяч фунтів, які у подальшому були вкладені у квартиру по АДРЕСА_4 , однак її будівництво не було завершене. Їм частково повернули близького 60 тисяч гривень, які пішли частково на придбання спірного помешкання, решту коштів були сплачені особисто нею.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, покликаючись на те, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідачки, які вона ( ОСОБА_3 ) особисто вносила у банківські установи, а тому спірна квартира не може бути спільним сумісним майном подружжя.

Судом установлено:

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_5 вступили у зареєстрований шлюб 31 серпня 2000 року, про що складено актовий запис №922 Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, яким 18 травня 2017 року повторно видане свідоцтво про шлюб.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 серпня 2017 року (справа №607/8862/17) розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

07 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агробуд-Є» укладено договір №20 купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого ТОВ «Агробуд-Є» зобов`язалося передати майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 у власність ОСОБА_2 , яка зобов`язується прийняти цільовий об`єкт та оплатити його вартість в порядку і на умовах, визначених договором.

Згідно п. 2.1. Договору, планова вартість цільового об`єкту на момент укладення даного договору складає 317000 гривень.

Пунктами 3.5.1., 3.5.2. вказаного договору сторони погодили, що кошти в сумі 170 000 гривень надаються ТОВ «Агробуд-Є» до 10 травня 2010 року. Решта коштів загальною сумою 147000 гривень надаються ТОВ «Агробуд-Є»: строком до 25 вересня 2010 року - 138350 гривень; строком до 01 листопада 2011 року - 8650 гривень.

21 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробуд-Є» укладено договір приймання-передачі новозбудованої квартири - двокімнатної квартири АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 .

Згідно пунктів 2,3 вказаного Акта приймання-передачі новозбудованої квартири ТОВ «Агробуд-Є» передало, а ОСОБА_2 прийняла квартиру у добудованій житловій блок-секції №2 з приміщенням громадсько-побутового призначення за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 оплатила ТОВ «Агробуд-Є» вартість квартири у добудованій житловій блок-секції №2 з приміщенням господарсько-побутового призначення.

27 березня 2013 року державним реєстратором реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 , що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 2995578 від 26 квітня 2013 року.

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 2995267, виданого 26 квітня 2013 року Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області квартира АДРЕСА_3 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності із статтею 71 Сімейного кодексу України Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок, що: «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На обґрунтування свої заперечень відповідачкою надано копію договору №20 купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру від 07 травня 2010 року, укладеного між нею ( ОСОБА_2 ) та ТОВ «Агробуд-Є»; копії квитанцій про сплату грошових коштів - внесків на будівництво житла та довідку ТОВ «Агробуд-Є» від 21 лютого 2013 року №18-Б про оплату вартості квартири ОСОБА_2 .

Щодо посилання представника відповідача на правову позицію Верховного Суду України у справі №6-1568цс16, то суд приймає до уваги вказану правову позицію Верховного Верховного Суду України, згідно якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Проте, під час розгляду справи, судом установлено, що позивач ОСОБА_1 надавав кошти на сплату вартості квартири АДРЕСА_3 , визначеної у договорі №20 купівлі-продажу майнових прав від 07 травня 2010 року, що підтвердила допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 .

Та обставина, що договір №20 купівлі-продажу майнових прав від 07 травня 2010 року на спірну квартиру укладений на ім`я відповідачки та у квитанціях про сплату грошових коштів на виконання умов договору платником зазначено відповідачку ОСОБА_2 не може свідчити про те, що вказані кошти, які сплачувалися на придбання квартири належали особисто відповідачці, а не сторонам, як подружжю. Доказів джерела походження вказаних коштів відповідачка ОСОБА_2 суду не надала. За вказаних обставин, з огляду на відсутність доказів щодо джерела походження коштів, які, згідно квитанцій про оплату сплачувалися від імені відповідачки на придбання майнових прав на квартиру, відповідачкою не доведено належними та допустимими доказами того, що спірна квартира, яка придбана за період шлюбу є особистою власністю відповідачки.

При цьому, суд звертає увагу на те, що закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно, або ж застережень щодо того, ким із подружжя укладався договір на придбання майна.

За вказаних обставин, оскільки відповідачкою не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до переконання, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за час шлюбу та за спільні кошти подружжя, а тому є спільним майном подружжя.

Частиною 3 статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Враховуючи вищенаведене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 про поділ майна подружжя - задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4844,90 (чотири тисячі вісімсот сорок чотири) гривні 90 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного судового рішення складено 04 листопада 2021 року.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_7 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка