Єдиний унікальний номер 235/4861/20
Номер провадження 22-ц/804/333/21
Номер провадження 22-ц/804/333/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідача: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Хмельової С.М. у м. Покровськ Донецької області, повний текст судового рішення складено 02 листопада 2020 року) у цивільній справі №235/4861/20 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона працювала на ДП «ВК «Краснолиманська». 29 листопада 2019 року вона звільнилася з роботи за власним бажанням відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України .

Однак у день звільнення відповідач не провів з нею остаточний розрахунок і лише 24 липня 2020 року вона отримала повний розрахунок при звільнені.

Просила стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2019 року по 24.07.2020 року в розмірі 120 101,94 гривень та моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 28 жовтня 2020 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 52 515,82 грн., з утриманням з цієї суми необхідних податків та зборів; моральну шкоду в розмірі 500,00 грн.; судовий збір, сплачений ОСОБА_1 при зверненні до суду в сумі 567,25 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду від 18 листопада 2020 року виправлено описку у абзаці 32 описової та мотивувальної частини рішення, вказавши, що позивачка звільнена «29.11.2019 року», замість «29.11.2020 року»

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 52 515,82 грн. та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в цій частині у повному обсязі, а саме 120101,94 грн..

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Вважає,що зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до ст.117 КЗпП України, суд першої інстанції не навів доводів для такого зменшення, а посилався лише на узагальнені формулювання, зроблені Великою Палатою Верховного суду від 26 червня 2019 року у постанові по справі№761/9584/15-ц. При цьому судом першої інстанції не з`ясовувались та не досліджувались статистичні усереднювані показники щоб оцінити її майнові втрати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. А також звертає увагу, що зменшення відшкодування гарантованого ст. 117 КЗпП України не має дорівнювати розміру невиплаченої працівникові суми. Враховуючи викладене з урахуванням обставин справи не має підстав вважати правомірним висновок суду першої інстанції про зменшення розміру такого відшкодування до рівня розміру заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Частиною 3 цієї статті встановлено,що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, ціна позову складає 130101,94грн, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Законність та обґрунтованість рішення у не оскаржуваній частині щодо стягнення з ДП «ВК «Краснолиманська» моральної шкоди на користь позивача судом апеляційної інстанції не перевірялась.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виходив із очевидної не співмірності заявленої до стягнення суми середнього заробітку в розмірі 120101,94 гривень зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі в розмірі 52515,82 гривень, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, визначив справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 52515,82 гривень.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

При цьому слід зазначити, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у

певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012) зазначено про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом генерального директора ДП ВК «Краснолиманська» ОСОБА_1 звільнена з роботи за власним бажанням з 29.11.2019 року. При звільненні відповідач не виплатив ОСОБА_1 заробітну плату за листопад 2019 року в сумі 52515,82 грн.. Повний розрахунок з позивачкою проведено 24.07.2020 року, що підтверджується довідкою відповідача за № 1009 від 29.07.2020 року.

Стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України з позивачем не було проведено повного розрахунку у день звільнення, що тягне за собою застосування положень ст.117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 120101,94 грн. за несвоєчасну виплату заробітної плати за листопад 2019 року в сумі 52515,82 грн..

Застосовуючи до обставин цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при

звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд першої інстанції з урахуванням розміру та строку заборгованості правильно виходив із того, що заявлена ОСОБА_1 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції правильно вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 52515,82 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Інші доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують, на законність судового рішення в оскаржуваній частині не впливають.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність їх зменшення, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 130 101,94 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: