Постанова

Іменем України

13 січня 2021 року

м. Київ

справа № 758/11684/18

провадження № 61-13567св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Інвестиційний капітал Україна», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний капітал Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , Приватне акціонерне товариство «Телерадіокомпанія Люкс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Інвестиційний капітал Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний капітал Україна» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року у складі судді Захарчук С. С. та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Кравець В. А., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Інвестиційний капітал Україна» (далі - ТОВ «КУА «Інвестиційний капітал Україна»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний капітал Україна» (далі - ТОВ «Інвестиційний капітал Україна») звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Телерадіокомпанія Люкс» (далі - ПрАТ «ТРК Люкс») про захист ділової репутації, визнання інформації недостовірною, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телеканалу « 24 » та в мережі Інтернет було поширено передачу «ІНФОРМАЦІЯ_2 » під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

У даній передачі поширено інформацію про групу компаній ICU , до якої входять ТОВ «КУА «Інвестиційний капітал Україна», ТОВ «Інвестиційний капітал Україна». Автором зазначеної передачі був ОСОБА_1 .

Вказували, що поширена відповідачами інформація є недостовірною та такою, що порушує їх ділову репутацію, оскільки ТОВ «КУА «Інвестиційний капітал Україна», ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» та групу компаній ICU пов`язують з діями колишніх президентів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зокрема щодо використання останніми одних і тих самих інвестиційних банкірів. Вважали, що оскільки мова у передачі йде про ICU, то це створює у пересічного глядача враження, що ТОВ «КУА «Інвестиційний капітал Україна», ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» недобросовісно здійснюють свою діяльність.

Ураховуючи наведене, ТОВ «КУА «Інвестиційний капітал Україна», ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» просили суд: визнати недостовірною поширену відповідачами у ефірі телеканалу новин « 24 », у мережі Інтернет на офіційному веб-сайті телеканалу новин « 24 », на YouTube-каналі телеканалу « 24 » та на YouTube-каналі ОСОБА_1 , інформацію наступного змісту :

- «Президент ОСОБА_5 для отримання частки в бізнесі ОСОБА_8 використав тих самих інвестиційних банкірів, що і колишній президент ОСОБА_6 »;

- «…Це роль інвестиційної компанії ICU , яка була брокером при скупці ОСОБА_6 українських облігацій на півтора мільярдну суму...»;

- «Ці фінансисти погодились виконати відведену роль та фактично легалізували через ці цінні папери півтора мільярда доларів для колишньої влади»;

- «дуже формально провівши роботу з перевірки джерел походження цих коштів, компанія ICU фактично виступила спільником родини ОСОБА_6 , адже вони не виявили достатньої пильності в обслуговуванні клієнтів з грошима невідомого походження»;

- «компанія ICU є інструментом тепер уже президента ОСОБА_5 з легалізації його грошей сумнівного походження»;

- «...якщо у президента ОСОБА_10 роль номінального тримача активів виконує віолончеліст ОСОБА_11 , то у ОСОБА_5 для цих цілей є ОСОБА_12 і ICU »;

зобов`язати ПрАТ «ТРК Люкс» спростувати недостовірну інформацію, шляхом: зачитування ведучим передачі «ІНФОРМАЦІЯ_2 » резолютивної частини судового рішення не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили у передачі «ІНФОРМАЦІЯ_2 »; публікації на веб-сайті https://24tv.ua/ резолютивної частини рішення суду з цієї справи, яка має бути набрана тим самим шрифтом, що й інші новини на веб-сайті та розміщена під заголовком «Спростування недостовірної інформації щодо ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційний капітал Україна», ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» з тривалістю відображення такого повідомлення не менше дванадцяти місяців з моменту його опублікування; публікації на веб-сайт https://24tv.ua/ та на YouTube-каналі https://www.youtube.com/user/news24 передачі «ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якій ведучий зачитує резолютивну частину судового рішення.

Крім того, просили суд зобов`язати ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію шляхом публікації на YouTube каналі ІНФОРМАЦІЯ_4передачі «ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якій ведучий передачі зачитує резолютивну частину рішення суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року у задоволенні позову ТОВ «КУА «Інвестиційний капітал Україна», ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не надано належних доказів, які б вказували на те, що поширена відповідачами інформація стосується конкретно кожного з позивачів: ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційний капітал Україна» та ТОВ «Інвестиційний капітал Україна», та доказів того, що така інформація принизила ділову репутацію саме ТОВ «КУА «Інвестиційний капітал Україна» та ТОВ «Інвестиційний капітал Україна».

Крім того, з урахуванням статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), суд вважав, що спірна інформація не містить фактичних даних та є оціночними судженнями.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «КУА «Інвестиційний капітал Україна», ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» залишено без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 грудня 2019 року - без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що районний суд правильно встановив обставини справи та дійшов висновку, що позивачі не довели, що поширена відповідачами інформація стосувалася них, а сама інформація є оціночними судженнями автора.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що зі змісту інформації, висловленої у передачі, мова йшла про публічних осіб ( ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ), які свідомо відкриті для прискіпливого контролю за їх діяльністю, як з боку інших громадян, так і політиків. Отже, інформація, поширена відповідачами, стосується виключно професійної діяльності публічних осіб, а не щодо діяльності позивачів.

Суд також вказав, що матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідачі публічно звинувачували позивачів у вчиненні злочинів, а є політична критика публічних осіб.

Апеляційний суд також застосував положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і прецедентну практику ЄСПЛ.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2020 року до Верховного Суду, ТОВ «КУА «Інвестиційний капітал Україна», ТОВ «Інвестиційний капітал Україна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій скасувати та передати справу на новий розгляд до районного суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки їх доводам, а також наданим доказам, щодо того, що спірна інформація стосувалася саме ТОВ «КУА «Інвестиційний капітал Україна» та ТОВ «Інвестиційний капітал Україна». Судове рішення апеляційного суду не містить мотивів відхилення численних доводів їх апеляційної скарги з цього приводу.

Суди також не врахували практику ЄСПЛ про те, що для ідентифікації особи споживачем інформації в ній не обов`язково має вживатися повне найменування такої особи. При цьому, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд взагалі ніяк не обґрунтували їх посилання на декілька рішень ЄСПЛ, не зазначили мотивів прийняття чи відхилення їх доводів. Вважають, що оскаржувані судові рішення суперечать практиці ЄСПЛ, зокрема, у справах «Годлевський проти Росії» № 14888/03, «Тома проти Люксембургу» № 38432/97, «Олексій Овчинніков проти Росії» № 24061/04.

Посилаються на те, що суди не надали належної оцінки жодному з висловлювань, які вони просили спростувати, безпідставно та формально вказавши, що вся інформація є оціночними судженнями автора. При цьому, судами не було враховано висновків Верховного Суду, зокрема у постанові від 27 травня 2020 року у справі 216/739/17 (провадження № 61-45463св18).

Суди не звернули увагу на те, що деякі спірні твердження відповідачів, фактично, є звинуваченням їх у вчиненні злочинів, що не може бути оціночними судженнями.

Зазначають, що суди послалися в своїх судових рішеннях на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 28 березня 2017 року, якого немає у матеріалах справи, а про його існування заявляв виключно відповідач, який не надав суду копію такого вироку.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що доводи заявників, є безпідставними та не спростовують правильність правових висновків судів, тому просить залишити касаційну скаргу ТОВ «КУА «Інвестиційний капітал Україна», ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2020 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі телеканалу «24» та у мережі Інтернет - на веб-сайті і YouTube-каналі телеканалу «24» та на YouTube-каналі ОСОБА_1 транслювалася передача «ІНФОРМАЦІЯ_2 » під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Обґрунтовуючи позов, позивачі посилалися на те, що інформація, яка була поширена у зазначеній передачі відповідачами, а саме на: (0:14 - 0:23 хв) «Президент ОСОБА_5 для отримання частки в бізнесі ОСОБА_8 використав тих самих інвестиційних банкірів, що і колишній президент ОСОБА_6». Цією фразою розпочато передачу, в якій йдеться тільки про ICU , що здатне переконати глядача, що (і) президент ОСОБА_5 використовує ICU для придбання частки в бізнесі ОСОБА_8 ; (і) президент ОСОБА_6 використовував ICU для легалізації власних коштів; (0:55 - 1:05 хв) «...Це роль інвестиційної компанії ICU, яка була брокером при скупці ОСОБА_6 українських облігацій на півтора мільярдну суму...»; (1:05 - 1:14 хв) «Ці фінансисти погодились виконати відведену роль та фактично легалізували через ці цінні папери півтора мільярда доларів для колишньої влади»; (2:00 - 2:15 хв) «дуже формально провівши роботу з перевірки джерел походження цих коштів, компанія ICU фактично виступила спільником родини ОСОБА_6 , адже вони не виявили достатньої пильності в обслуговуванні клієнтів з грошима невідомого походження»; (3:51 - 4:01 хв) «...якщо у президента ОСОБА_10 роль номінального тримача активів виконує віолончеліст ОСОБА_11 , то у ОСОБА_5 для цих цілей є ОСОБА_12 і ICU », є недостовірною та підлягає спростуванню.

Автором зазначеної передачі є ОСОБА_1 .

Власником веб-сайту https://24tv.ua та власником каналу відео-контенту на веб-сайті відеохостингу YouTube за посиланням: https://www.youtube.com/user/news24 є ПАТ «Телерадіокомпанія Люкс».

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судового рішення визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, постановах Верховного Суду від 26 лютого 2018 року у справі № 461/9839/15-ц, від 11 вересня 2018 року у справі № 910/16027/17, від 20 травня 2019 року у справі № 591/7099/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 539/3299/15-ц, від 29 квітня 2020 року у справі № 757/56330/18-ц, від 08 травня 2020 року у справі № 369/1052/16-ц та від 03 червня 2020 року у справі № 761/42433/17-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, а саме положень частини другої статті 30 Закону України«Про інформацію» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, що передбачено пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ТОВ «КУА «Інвестиційний капітал Україна» та ТОВ «Інвестиційний капітал Україна» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Положенням статті 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з положенням пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Згідно зі частиною першою статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування, та інших належних їй нематеріальних активів, серед кола споживачів її товарів та послуг.

Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.

За частиною першою статті 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України, з урахуванням положень частини першої статті 91 ЦК України, фізична та юридична особи, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року № 12/1984/84/131 суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Крім того, у рішенні у справі «Ляшко проти України» від 10 серпня 2006 року № 21040/02 Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 10.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності сторін, закріплений у вказаних нормах процесуального права, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив, у тому числі, із того, що поширена відповідачами інформація є оціночними судженнями автора передачі - ОСОБА_1 , тому не є предметом судового захисту.

Суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши усі доводи сторін, обґрунтовано вказав, що з огляду на зміст передачі, її автор - ОСОБА_1 , по суті аналізує розслідування телекомпанії Аль-Джазіра та вирок Краматорського міського суду Донецької області від 28 березня 2017 року.

При цьому, аналіз змісту вказаної передачі вказує на те, що її автор висловлює оціночні судження, припущення, критичну оцінку певних фактів щодо ситуації, яка склалася навколо вказаного розслідування, а також свою особисту думку щодо обставин, відображених у розслідуванні телекомпанії Аль-Джазіра та вироку суду.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно вказав, що з огляду на характер викладу інформації, вона є оціночними судженнями автора, його особистою думкою та критикою, яка ґрунтується на особистих припущеннях та не містить фактичних даних.

Оспорювана інформація стосувалася діяльності публічних осіб ( ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та інших), була спрямована та містила думку автора саме щодо їх діяльності в контексті розслідування телекомпанії Аль- Джазіра , при цьому не мала конкретного спрямування та фактичних даних, тому вона є оціночним судженням.

Крім того, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачами не доведено, що оспорювана інформація порушує особисті немайнові права позивачів, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам позивачів та перешкоджає останнім повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Дана інформація не є негативною, адже будь-яких звинувачень, образ вона не містить. Передача насамперед сфокусована на можливих причинах приховування вироку у справі спецконфіскації коштів у розмірі 1,5 млрд. доларів США, а не діяльності позивачів.

Колегія суддів приймає до уваги доводи касаційної скарги про те, що поширена інформація стосувалася ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційний капітал Україна» та ТОВ «Інвестиційний капітал Україна», проте вказана обставина не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки справа судами вирішена правильно по суті спору.

Доказів, які б вказували на те, що поширена оскаржувана інформація в передачі принизила ділову репутацію ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційний капітал Україна» та ТОВ «Інвестиційний капітал Україна», ними не надано, що було їх процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

У зв`язку із цим, посилання касаційної скарги на те, що суди не обґрунтували свої судові рішення практикою ЄСПЛ, яка наводилася у позовній заяві, є помилковими, оскільки суди детально проаналізували положення статті 10 Конвенції та відповідну прецедентну практику ЄСПЛ щодо тлумачення цієї статті Конвенції, ураховуючи, що практика ЄСПЛ щодо застосування статті 10 Конвенції є обширною, тому важливим є не те, що суди не звернули увагу на рішення ЄСПЛ, на які посилалися позивачі, а те, що суди правильно застосували положення статті 10 Конвенції і релевантну практику ЄСПЛ щодо цієї статті Конвенції.

Отже, колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на те, що суди попередніх інстанцій не забезпечили належного дослідження обставин справи та не відповіли на всі аргументи позовної заяви, належно не дослідивши спірну інформацію, тому їх судові рішення не можна вважати обґрунтованими, оскільки вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення, дали відповіді на кожен аргумент позивачів, який має юридично важливе значення.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Інвестиційний капітал Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційний капітал Україна» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк