Дата документу 22.11.2021 Справа № 325/374/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 325/374/21 Головуючий у 1 інстанції: Васильцова Г.А.
№ 22-ц/807/3001/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 02 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 30.09.2016 року він був призначений на посаду фахівця - рятувальника 7 розряду Рятувально аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради про що був укладений контракт №127. 24.10.2017 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 24.10.2017 № 64 - РС він був прийнятий до Збройних Сил України на військову службу за контрактом осіб рядового складу та уклав контракт про проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 строком на 6 (шість) місяців. Контракт набрав чинності 24.10.2017. В подальшому, по закінченню строку контракту, він з лав Збройних Сил України не звільнявся, а навпаки, продовжував дію контракту шляхом укладання нового контракту і на даний час продовжує проходити дійсну військову службу за контрактом у Збройних силах України. В кінці листопада 2020 року на його адресу надійшов лист від 19.11.2020 року з місця роботи про те, що він звільнений, так як контракт закінчився, та що йому припинено нарахування середнього заробітку і необхідно отримати трудову книжку. За даних обставин позивач дійшов висновку що його звільнено з роботи. Вважає звільнення незаконним, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства. Також вказує, що вищевказані обставини значно підсилюють його психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав, через такі дії відповідача. З моменту виникнення такого протиправного ставлення відповідача до нього, він перебуває в сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем його законних прав. Завдану відповідачем моральну шкоду оцінює у розмірі 10000 грн. Вважає, що рішення (наказ) про його звільнення підлягає скасуванню, а він поновленню на посаді.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, поновити його на посаді фахівця - рятувальника 7 розряду Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати припинення виплати заробітної плати до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судові витрати.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 02 червня 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, та відсутність клопотань Сторін про розгляд апеляційної скарги в судовому засідання з повідомленням сторін, розгляд справи здійснено в порядку письмово провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 знаючи про закінчення терміну дії трудового контракту № 127 від 30 вересня 2016 року та про закінчення контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України від 12 травня 2020 року, завчасно не повідомив роботодавця про намір як укласти трудовий контракт на новий термін, так і укласти новий контракт про проходження військової служби. Відповідно, ОСОБА_1 у період з 13.11.2020 року по 29.11.2020 року (в момент закінчення строку контракту про проходження військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) до набрання чинності нового контракту), втратив право на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку, передбачених ч. 3 ст. 119 Кодексу Законів України про працю.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу начальника Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради №39л від 30.09.2019 року ОСОБА_1 прийнятий фахівцем-рятувальником 7 розряду, відповідно до його заяви від 30.09.2016 року та укладеного з ним контракту № 127 від 30.09.2016 року на період з 01.10.2016 року по 30.09.2019 року.

У відповідності з довідкою за підписом військового комісара Приазовського районного військового комісаріату О.І. Зеленецького від 23.10.2017 року № 69 ОСОБА_1 згідно припису військового комісара від 23.10.2017 року направляється 24.10.2017 року до в/ч НОМЕР_1 м. Маріуполь для укладання контракту та подальшого проходження військової служби у ЗСУ.

Згідно копії контракту про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ(далі- контракт), який набрав чинності з 24.10.2017 року (п. 11 контракту), ОСОБА_1 проходить військову службу строком 6 місяців (п.3 контракту).

Як встановлено з копії наказу начальника Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради від 01.11.2017 року №161к увільнено ОСОБА_1 від виконання функціональних обов`язків фахівця-рятувальника з 24.10.2017 року на час несення військової служби за контрактом на строк до дня закінчення його військового контракту, із збереженням посади фахівця-рятувальника 7 розряду та середнього заробітку.

Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 30.03.2018 № 50 - РС з солдатом ОСОБА_1 укладено новий контракт про проходження військової служби строком на 6 місяців з 24.04.2018 року по 24.10.2018 року.

Надалі ОСОБА_1 укладав нові контракти про проходження військової служби строком на 6 місяців з 24.10.2018 року по 24.04.2019 року, з 24.04.2019 року по 24.10.2019 року, з 30.11.2019 року по 30.05.2020 року, з 12.05.2020 року по 12.11.2020 року та строком на 1 рік з 30.11.2020 року по 30.11.2021 року, що підтверджується копіями відповідних контрактів, наявних у матеріалах справи.

Згідно копії контракту від 12.05.2020 року, пунктом 3 контракту визначено, що цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, встановлених законодавством, за погодженням сторін на шість місяців, а пунктом 11 визначено, що контракт набирає чинності з 12 травня 2020 року.

З копії наказу начальника Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради від 30.09.2019 № 92к «Про закінчення терміну дії контракту ОСОБА_1 » вбачається, що термін дії трудового контракту ОСОБА_1 від 30.09.2016 № 127 не продовжений та вважається закінченим 30.09.2019 року, трудові відносини між РАВС міської ради та ОСОБА_1 закінчені 30 вересня 2019 року. Пунктом 3 цього наказу передбачено продовжувати виплачувати ОСОБА_1 середню заробітну плату фахівця-рятувальника 7 розряду до дня закінчення його військового контракту.

Згідно копії акту від 19.11.2020 року, складеного комісією у складі працівників відділу з обліку та звітності Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради, 19.11.2020 року ОСОБА_2 принесла контракт на ОСОБА_1 , який набуває чинності з 30.11.2020 року, термін попереднього контракту закінчився 12.11.2020 року.

У відповідності до копії наказу начальника Рятувальної аварійно-водолазної служби Маріупольської міської ради від 19.11.2020 № 56п ОСОБА_1 звільнено з посади фахівця-рятувальника з 19.11.2020 року у зв`язку із закінченням терміну дії контракту.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. У частині шостій статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

В частині 3 статті 119 КЗпП України (в редакції станом на дату видання наказу про звільнення) йдеться про те, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частина 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII в редакції, станом на дату винесення наказу про звільнення (далі - Закон № 2232-XII): Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Стаття 26 Закону № 2232-ХІІ встановлює підстави звільнення з військової служби. Частина 5 цієї статті встановлює підстави звільнення з військової служби осіб, що проходять військову службу за контрактом. Зокрема підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що вищевказаними нормами законодавства передбачені особливі гарантії працівникам під час укладення контракту про проходження військової служби, проте відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно п. 19 Трудового контракту № 127 від 30 вересня 2016 року, укладеного між РАВС міської ради і ОСОБА_1 , термін дії контракту з 01 жовтня 2016 року до 30 вересня 2019 року.

Пунктом 18 вказаного трудового контракту передбачено, що за 14 діб до закінчення терміну дії контракту сторони можуть укласти контракт на новий термін за згодою Роботодавця.

Вказаний контракт підписаний сторонами, що свідчить про погодження позивача з його умовами.

Позивачем суду першої інстанції не надано належних та допустимих доказів укладення контракту на новий термін та доказів про намір укласти (подовжити) контракт.

Наказом № 92 к від 30 вересня 2019 року відповідач не продовжив термін дії вказаного контракту та визначив його закінченим 30 вересня 2019 року; закінчив трудові відносини між РАВС міської ради та ОСОБА_1 ; та продовжив виплачувати ОСОБА_1 середню заробітну плату до дня закінчення його військового контракту.

Тож, судом першої інстанції, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, було встановлено, що на момент закінчення терміну дії трудового контракту № 127 від 30 вересня 2016 року, ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України за контрактом (контракти від з 24.04.2019 року по 24.10.2019 року, з 30.11.2019 року по 30.05.2020 року, з 12.05.2020 року по 12.11.2020 рік).

Контракт про проходження ОСОБА_1 військової служби в Збройних Силах України від 12 травня 2020 року мав термін дії 6 місяців, набрав чинності з 12 травня 2020 року, тобто термін дії контракту закінчився 12 листопада 2020 року.

А відповідно до пункту 3 вказаного контракту, цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін.

Наступний новий строковий контракт про проходження військової служби ОСОБА_1 уклав строком на 1 рік та вказаний контракт набрав чинності 30.11.2020 року.

Крім того, Позивачем не було надано до суду першої інстанції належних та допустимих доказів про проходження ним військової служби у період з 13.11.2020 року по 29.11.2020 року, а також не надано доказів як на підтвердження своєчасного повідомлення роботодавця про намір укладення нового контракту про проходження військової служби, так і доказів про поважність причин несвоєчасного повідомлення.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_1 знаючи про закінчення терміну дії трудового контракту № 127 від 30 вересня 2016 року та про закінчення контракту про проходження військової служби в Збройних Силах України від 12 травня 2020 року, завчасно не повідомив роботодавця про намір як укласти трудовий контракт на новий термін, так і укласти новий контракт про проходження військової служби, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 у період з 13.11.2020 року по 29.11.2020 року (в момент закінчення строку контракту про проходження військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) до набрання чинності нового контракту), втратив право на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку, передбачених ч. 3 ст. 119 Кодексу Законів України про працю.

Крім того, згідно зі ст.. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разу, якщо порушенні його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Тож, встановивши відсутність порушення прав Позивача діями Відповідача, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування Позивачеві моральної шкоди відповідно до ст..ст. 23, 216 ЦК України.

Вагомих, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмету доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвалення додаткового рішення не є переконливими.

Посилання Позивача у апеляційній скарзі на те, що надані відповідачем копії контрактів про проходження Позивачем військової служби не можуть вважатися належними доказами не відповідають дійсності.

Адже згідно п. 70 Типової Інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою КМУ від 17 січня 2018 р. № 55 установа може засвідчувати копії лише тих документів, що створюються в ній, крім випадків створення паперових електронних документів, що надійшли до установи через систему електронної взаємодії органів виконавчої влади, а також у випадках, передбачених цим пунктом. У разі підготовки документів для надання органам судової влади під час вирішення питань щодо прийняття громадян на роботу, навчання, засвідчення їх трудових, житлових та інших прав у взаємовідносинах з установою установа може виготовляти копії документів, виданих іншими установами.

Позивач у апеляційній скарзі також зазначає, що у копіях контрактів про проходження військової служби не міститься інформації про укладення нового контракту чи звільнення з військової служби.

Натомість, як зазначив відповідач у відзиві на апеляційну скаргу іинним законодавством та формою контракту про проходження військової служби не передбачено внесення у контракт інформації про звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням терміну дії цього контракту.

Суд погоджується з доводами відповідача у цій частині, адже згідно п. 2.2. розділу ІІ Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової службі у Збройних силах України від 10.12.2008 року у редакції згідно з Наказом МО України № 684 від 14.12.2016 року в контракт вноситься лише запис про продовження дії контракту лише у випадках, що визначені пунктами 31-33 та 33-1 Положення: обрання військовослужбовця депутатом, перебування у певних відпустках та в умовах, що з об`єктивних причин унеможливлювали укладення нового контракту; до закінчення щорічної основної відпустки, час якої повністю або частково перевищує строк контракту; на час перебування на стаціонарному лікуванні в медичному закладі чи у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, а також на час увільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку із захворюванням.

Розглянувши клопотання Позивача про витребування доказів, що було надано разом з апеляційною скаргою, та клопотання Відповідача про витребування доказів, що було подано разом з відзивом на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних клопотань про витребування доказів, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Ані позивачем, ані відповідачем не було належним чином обґрунтовано необхідність витребування вказаних ними доказів, а також не було надано суду апеляційної інстанції доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від їх волі.

Крім того, сторони просили про витребування доказів , які не мають істотного значення для спростування висновків суду першої інстанції.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 02 червня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков