КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/1993/20 Головуючий у суді І інстанції Грегуль О.В.
Провадження № 22-ц/824/9179/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 7 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

На обґрунтування пред`явленого позову зазначено, що 19 листопада 2015 року Апеляційний суд Київської області ухвалив рішення у справі № 363/157/15-ц, яким, зокрема, стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 337 486,00 грн грошової компенсації частки у спадковому майні. Строк виконання відповідачем зобов`язання сплатити на користь позивача ці грошові кошти настав 20 листопада 2015 року. На виконання вказаного судового рішення 9 листопада 2017 року позивачу видано виконавчий лист, за яким 3 серпня 2018 року було відкрито виконавче провадження № 56912726. Проте відповідач у примусовому порядку обов`язок зі сплати грошової компенсації, покладений на нього судовим рішення, не виконав і станом на 10 лютого 2020 року позивач коштів не отримала. При цьому у квітні 2019 року ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про визнаннявиконавчого документу у справі № 363/157/15-ц таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з добровільним виконанням, втім ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 9 липня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року, у задоволенні такої заяви було відмовлено. Оскільки відповідач прострочив строк виконання своїх зобов`язань за рішенням суду починаючи з 20 листопада 2015 року по 10 лютого 2020 року, позивач вважає, що на підставі статті 625 ЦК України має право на відшкодування інфляційних втрат у розмірі 158 314,92 грн та сплати трьох відсотків річних у розмірі 42 797,58 грн від несплаченої суми боргу за вказаний період, а всього - 201 112,50 грн за рахунок боржника, а також судових витрат на правову допомогу у розмірі 5 011,13 грн.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 7 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 201 112,50 грн втрат від інфляції та три проценти річних від простроченої суми і 2 011,13 грн судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконує рішення суду від 19 листопада 2015 року про стягнення грошової компенсації, тому позивач згідно з частиною другою статті 625 ЦК України має право на отримання компенсації за порушення грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та 3 % річних. Будь-яких конкретних правових доказів про повне або часткове спростування вимог позивача та дотримання зазначеної норми права відповідач суду не надав і судом таких доказів не здобуто.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач через представника - адвоката Григорчук І.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване судове рішення ухвалено за відсутності у судовому засіданні відповідача без його належного повідомлення про розгляд справи та урахування під час вирішення спору його заперечень проти позовних вимог, що в свою чергу не дозволило йому реалізувати свої процесуальні права, у зв`язку з чим суд першої інстанції порушив принцип змагальності сторін. Розглянувши справу за відсутності відповідача, щодо якого були відсутні докази повідомлення належним чином про дату, час та місце розгляду справи, а також безпідставно відмовивши у перегляді заочного рішення, суд порушив конституційне право особи на участь у судовому розгляді, не забезпечив відповідачу можливості обґрунтувати свої твердження стосовно пред`явлених вимог і не взяв до уваги вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на справедливий судовий розгляд.

Судом не враховано та неповно з`ясовано усі обставини справи, а також не досліджено докази, які мають істотне значення для справи та які свідчать про виконання відповідачем основного зобов`язання, адже він повністю виконав рішення суду від 19 листопада 2015 рокуу справі № 363/157/15-ц, сплативши грошову компенсацію позивачу у розмірі 337 486,50 грн шляхом внесення коштів на депозитний рахунок приватного нотаріуса КМНО Суляєвої А.Р. для їх передачі позивачу, що підтверджується копією квитанції № 34 від 31 березня 2016 року. Втім, добровільно приймати грошову компенсацію за рішенням суду позивач не бажала, лист від 21 листопада 2015 року з пропозицією добровільної сплати або перерахування коштів не отримала, на дзвінки не відповідала, не зверталась до органів державної виконавчої служби з приводу примусового виконання рішення суду, спосіб виконання якого не було встановлено, а відповідач не володів інформацією щодо її банківських реквізитів. З урахуванням наведеного факту ухилення позивача від отримання грошової компенсації та не одержання нею відповідного листа, відповідачем було прийнято рішення виконати свій обов`язок щодо сплати грошової компенсації шляхом внесення коштів на депозит нотаріуса відповідно до вимог статті 537 ЦК України. При розгляді заяви про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції не врахував, що хоча депонування сум на рахунок нотаріуса не є обов`язковим для позивача, але є одним із способів доведеності факту належного виконання зобов`язань відповідача. Також судом не взято до уваги того, що внесення грошових коштів у депозит нотаріуса позбавляє права особи, яка внесла такі кошти повернути їх, оскільки ці кошти може отримати лише особа на користь якої внесено кошти на депозит і вони не є банківським вкладом.

Окрім того, районним судом задоволено позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 20 листопада 2015 року по 10 лютого 2020 року, тобто поза межами загального строку позовної давності, адже невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У відзиві та додаткових письмових поясненнях на апеляційну скаргу представник позивача- адвокат Стрикаль О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі заочне рішення суду не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 липня 2015 року у справі № 363/157/15-цу задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спадкового майна в натурі та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування майном, що перебуває у спільній частковій власності, було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. В порядку розподілу спадкового майна виділено ОСОБА_1 у власність садовий будинок з відповідними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0615 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 1 348 878,00 грн. Виділено ОСОБА_2 у власність земельну ділянку розміром 0,128 га, яка розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Гора, вартістю 673 905,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 337 486,50 грн грошової компенсації. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування майном, що перебуває у спільній частковій власності,відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 1 листопада 2016 року у допуску справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спадкового майна в натурі та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування майном, що перебуває у спільній частковій власності, до провадження Верховного Суду України відмовлено.

На виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року в частині стягнення 337 486,50 грн грошової компенсації частки у спадковому майніОСОБА_2 9 листопада 2017 року було видано Вишгородським районним судом Київської області виконавчий лист, за яким 3 серпня 2018 року державним виконавцем Вишгородського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Картошкіною М.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56912726.

Встановлено, що ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 9 липня 2019 року у справі № 363/157/15-цу задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 9 липня 2019 року - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 9 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року відмовлено

Згідно із наданою суду представником позивача інформації про виконавче провадження № 56912726 від 10 лютого 2020 року рішення суду відповідачем не виконане, виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні і присуджена грошова компенсація позивачу не сплачена.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення з нього грошової компенсації частки у спільному майні та як боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання покладеного на нього зобов`язання, тому позивач на підставі частини другої статті 625 ЦК України має право на отримання інфляційних втрат та 3 % річних за весь період прострочення грошового зобов`язання.

При цьому, проводячи заочний розгляд справи, суд зазначив, що відповідач у судове засідання не з`явився і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надав, хоча про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином за місцем своєї реєстрації, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, відтак з метою уникнення затягування розгляду справи суд визнав за можливе розглянути її за відсутності відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказів, які є достатніми вирішення спору по суті в заочному порядку.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Положення цього конституційного принципу закріплені у статтях 12, 13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За правилом частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

За змістом пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.

Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи встановлений статями 128 - 130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання може свідчити розписка.

За змістом частини другої статті 211, частини другої статті 223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 3 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Частиною четвертою статті 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно із частиною першою статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що по даній справі було призначено три судових засідання у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а саме: 2 квітня 2020 року, 30 червня 2020 року, 7 жовтня 2020 року, за яких було фактично проведено два судових засідання 2 квітня 2020 року та 7 жовтня 2020 року (30 червня 2020 року справу знято з розгляду у зв`язку з відсутністю в приміщенні суду електропостачання), про які ОСОБА_1 неповідомлявся судом першої інстанції належним чином та в яких був відсутній як особисто так і через уповноваженого представника.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наявні у матеріалах справи судові повістки про виклик відповідача до суду на 2 квітня 2020 року та 7 жовтня 2020 року не можуть вважатися належним повідомленням учасника справи про дату, час і місце розгляду справи, оскільки це не відповідає вимогам частини першої статті 130 ЦПК України, якою передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Відомості про повернення до суду першої інстанції повісток про виклик відповідача з вказівкою причини повернення «інші причини - адресат відсутній» та «закінченням терміну зберігання» (а.с. 53, 68, 69) не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення вказаного учасника справи про дату та час її судового розгляду. Більше того, доказів того, що судова повістка про виклик в судове засідання, призначене на 30 червня 2020 року та яке не відбулось, направлялася стороні відповідача матеріали справи взагалі не містять.

Приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повісток про виклик до суду без зазначення конкретної причини повернення є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи, оскільки таке повернення повістки про виклик до суду не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її відсутність за адресою, повідомленою суду.

Схожого правового висновку дійшли Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 та Верховний Суд в постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №130/3251/13 (провадження № 61-42434св18).

З огляду на те, що матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи судом першої інстанції, справа вважається розглянутою за відсутності відповідача, належним чином не повідомленого про місце, дату та час судового засідання.

Вирішивши спір за відсутності відповідача, суд першої інстанції порушив право останнього знати про час і місце судових засідань (частина перша статті 8 ЦПК України), право брати участь в судових засіданнях (пункт 2 частини першої статті 43 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, доводи представника відповідача про неналежне повідомлення останнього про розгляд справи Деснянському районному суді м. Києва є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Виходячи з наведеного, у даній справі суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення заочного рішення. Внаслідок проведення заочного розгляду справи суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві, отриманій судом 4 березня 2021 року, про перегляд заочного рішення представник відповідача вказувала, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних пред`явлені з пропуском строку позовної давності, а також, що відповідач не отримував повістки про виклик до суду і не знав про існування судового спору через свою відсутність за адресою місця реєстрації та фактичне проживання з лютого 2019 року за іншою адресою, внаслідок чого не зміг реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про дату, час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення рішення по суті спору.

Вказані порушення суд першої інстанції в такому ж складі міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення, проте в ухвалі від 31 березня 2021 року, встановивши причини неявки відповідача у судові засідання неповажними, суд в повному обсязі не дослідив матеріали справи та лише послався на те, що представником відповідача не надано доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи, зокрема, відповідач з власної ініціативи вносив кошти на депозит приватного нотаріуса та не надав доказів, що позивач може безперешкодно отримати внесені ним на депозит кошти. Між тим, дослідження цих та інших обставин, на які посилався відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, мало істотне значення для вирішення спору, оскільки у разі їх підтвердження це було підставою для відмови у задоволенні позову повністю або в частині (частина четверта статті 267 ЦПК України).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про дату, час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про дату, час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Відтак, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду, суд першої інстанції фактично усунувся від вирішення спору по суті, безпідставно не взявши до уваги його доводи про те, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також те, що він, будучи неналежно повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, був позбавлений можливості повідомити про пропуск позивачем позовної давності у відповідній заяві.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права відповідача ОСОБА_1 на справедливий суд, що в силу пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у статті 14 ЦПК України у редакції, яка діяла на час ухвалення рішення від 19 листопада 2015 року, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року (заява № 18966/02) Високий суд нагадує практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 (див. серед інших джерел, «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, § 40, ЄСПЛ 2002-III; «Ясіуньєне проти Латвії», заява № 41510/98, § 45, 6 березня 2003 року) - пункт 53.

Як свідчать матеріали справи, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання щодо компенсації частки у спільному майні, набутому сторонами в порядку спадкування за законом, за рішенням Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року у справі № 363/157/15-ц.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання.

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналіз зазначених норм, дає підстави дійти висновку про те, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням компенсації за частку у спадковому майні, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

При цьому інфляційні втрати та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Судом встановлено, що в період часу з 20 листопада 2015 року по 10 лютого 2020 року ОСОБА_1 мав грошове зобов`язання перед ОСОБА_2 , що підтверджується судовими рішеннями у справі № 363/157/15-ц, це грошове зобов`язання належним чином не виконано боржником, тому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України він має відшкодувати позивачу її інфляційні втрати та сплатити 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

При таких обставинах, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм відповідну правову оцінку, колегія суддів дійшла висновку про те, що на підставі судового рішення, яке набрало законної сили 19 листопада 2015 року, між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку із стягненням з відповідача на користь позивача грошової компенсації частки у спільному майні, набутому ними в порядку спадкування за законом, яке фактично залишилось не виконаним, тому на відповідача, який прострочив виконання цьогозобов`язання, підлягає покладенню обов`язок відшкодувати позивачу інфляційні втрати та 3% річних.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 посилається на те, що ним повністюу добровільному порядку виконано рішення апеляційного суду від 19 листопада 2015 року у справі № 363/157/15-ц та у порядку статті 537 ЦК України перераховано грошові кошти у розмірі 337 486,50 грн на депозит нотаріуса для їх передачі ОСОБА_2 , проте остання приймати грошову компенсацію за рішенням суду не бажала та фактично ухилилась від отримання грошової компенсації, тому він вважається таким, що належно виконав покладене на нього рішення суду грошове зобов`язання, а його прострочення відбулося з вини кредитора.

Згідно з частиною четвертою статті 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що відмова кредитора від запропонованого боржником виконання договору може мати місце лише тоді, коли кредитор може прийняти виконання від боржника, однак із суб`єктивних причин відмовляється це зробити. Натомість, не можна вважати відмовою об`єктивну неможливість прийняти виконання боржника, оскільки в такому випадку матиме місце не відмова від прийняття виконання, а лише неможливість прийняти виконання.

За змістом частини четвертої статті 613 ЦК України боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора, тобто у випадку, якщо кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку (частина перша цієї статті).

Якщо боржник доведе, що не виконав грошового зобов`язання через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов`язання у вигляді його прострочення боржником не настало i в такому разі вважається, що виконання зобов`язання відстрочено на час прострочення кредитора (частина друга статті 613 цього Кодексу).

Такий правовий висновок містить постанова Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-546цс17.

Разом з тим статтею 537 ЦК України передбачено, що боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; відсутності представника недієздатного кредитора.

Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Статтями 81, 82 ЦПК України встановлено обов'язок доказування і подання доказів, а також підстави звільнення від доказування.

За загальним правилом, встановленим частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов`язків доказування.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

Отже, не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Крім того, преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.

Частиною п`ятою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

З матеріалів справи вбачається, що у квітні 2019 року та у січні 2020 року ОСОБА_1 звертався до Вишгородського районного суду Київської області іззаявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з добровільним виконанням та припиненням обов`язку боржника відповідно, посилаючись при цьому на те, що він у добровільному порядку виконав рішення суду, перерахувавши грошові кошти у розмірі 337 486,50 грн на депозит приватного нотаріуса для їх передачі ОСОБА_2 , тому виконавчий лист № 363/157/15-ц від 9 листопада 2017 року повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

Як було зазначено вище, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 9 липня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з добровільним виконанням відмовлено.

Також, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10 березня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року, у задоволенні іншої заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з припиненням обов`язку боржника відмовлено.

При розгляді вказаних заяв судами було встановлено, що з метою виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суляєвої А.Р. та перерахував останній для передачі ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 337 486,50 грн, про що нотаріусом була видана квитанція № 34 від 31 березня 2016 року. (Копія вказаної квитанції також міститься в матеріалах даної справи на аркуші № 99).

5 квітня 2016 року ОСОБА_1 направив до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ копію квитанції від 31 березня 2016 року № 34 про розміщення на депозиті нотаріуса грошових коштів, які призначені для сплати грошової компенсації ОСОБА_2 на виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року рішення Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року залишено без змін.

7 квітня 2016 року приватний нотаріус КМНО Суляєва А.Р. направила на адресу ОСОБА_3 повідомлення про те, що 30 березня 2016 року ОСОБА_1 переведено на її депозитний рахунок грошову компенсацію у сумі 337 486,50 грн для виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2015 року. В цьому повідомлені нотаріусом було роз`яснено ОСОБА_2 адресу та контактний телефон, для звернення позивача та отриманням грошових коштів.

10 серпня 2016 року ПАТ «Фідобанк» повідомив ОСОБА_2 про те, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19 липня 2016 року № 1265 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Оскільки, боржники не є вкладниками по рахунку нотаріусу, то у Фонду немає зобов`язань щодо відшкодування цих сум боржникам. Проте, ці кошти обліковувались на рахунку фізичної особи - нотаріуса, а тому він має право на відшкодування Фондом коштів в межах гарантованої суми 200 000,00 грн у відповідності із Законом.

10 квітня 2017 року приватний нотаріус КМНОСуляєва А.Р. направила на адресу ОСОБА_2 повідомлення про те, що остання не має змоги перерахувати грошові кошти в сумі 337 468,50 грн на рахунок ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що на підставі рішення НБУ від 20 травня 2016 року № 8 «Про віднесення ПАТ «Фідобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 20 травня 2016 року № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

3 серпня 2018 року державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Картошкіною М.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56912726 з примусового виконання виконавчого листа № 363/157/15-ц від 9 листопада 2017 року, виданого Вишгородським районним судом Київської області ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на її користь грошової компенсації у розмірі 337 486,50 грн.

Встановивши вищевказані обставини та застосувавши положення підпункту 1.1. пункту 1 Глави 21 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, суди дійшли висновку, що обов`язковою умовою внесення грошей на депозит нотаріуса є домовленість сторін про депонування грошових сум у нотаріуса. Однак, жодних домовленостей між ОСОБА_2 , як стягувачем, та ОСОБА_1 , як боржником, з приводу виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року шляхом депонування грошової суми у розмірі 337 486,50 грн у приватного нотаріуса Суляєвої А.Р. досягнуто не було, а відтак дій ОСОБА_1 щодо розміщення на депозиті приватного нотаріуса коштів в розмірі 337 486,50 грн з метою виконання судового рішення про стягнення цих коштів на користь ОСОБА_2 , були здійснені ним з власної ініціативи, на власний розсуд і ризик без домовленості з ОСОБА_2 , яка, крім того, вказані кошти не змога отримати після закінчення судового розгляду справи № 363/157/15-ц по суті.

Виходячи з наведених обставин, які встановлені в судовому порядку щодо спірних правовідносин сторін, колегія суддів, вирішуючи спір у даній справі, дійшла висновку, що депонування ОСОБА_1 31 березня 2016 року грошової суми у розмірі 337 486,50 грн у приватного нотаріуса КМНО Суляєвої А.Р. не свідчать про виконання рішення суду, тому аргументи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Крім того, згідно із частиною другою статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність свої вини доводить саме особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, з урахуванням підстав позову та наведеної вище презумпції вини боржника за рішенням суду, відповідач є таким, що не довів належне виконання зобов`язання в частині сплати грошової компенсації частки у спільному спадковому майні.

В апеляційній скарзі відповідач також посилався, що 21 листопада 2015 року з метою виконання рішення суду він надіслав на поштову адресу позивача рекомендований лист з проханням надання інформацію щодо її банківських реквізитів для перерахування коштів та/або отримання компенсації готівкою, втім поштове відправлення повернулося з відміткою - за закінченням терміну зберігання.

Між тим, у пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Більше того, на час направлення цього листа позивач була не згодна з рішенням апеляційного суду про стягнення на її корить грошової компенсації за частку у спільному майні та оскаржувала його в касаційному порядку, що натомість не звільняло відповідача від обов`язку виконати сказане судове рішення, оскільки рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення (стаття 319 ЦПК України 2004 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_2 добровільно не бажала отримувати грошову компенсацію за рішенням суду, а тому депонування сум на рахунок нотаріуса є одним із способів доведеності факту належного виконання зобов`язань ОСОБА_1 , колегія суддів вважає недоведеними і такими, що не свідчать про ухилення від виконання рішення суду.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доказів, які б свідчили, що відповідач був об`єктивно позбавлений можливості виконати рішення апеляційного суду від 19 листопада 2015 року у справі № 363/157/15-ц, про яке він достовірно знав, саме з вини стягувача, виконавчої служби чи інших осіб, не надано і в ході апеляційного перегляду справи в суді апеляційної інстанції не здобуто.

При цьому, наявність судового рішення про стягнення грошових сум, відкриття виконавчого провадження за цим рішенням, вчинення інших процесуальних дій повиконанню рішення суду, за відсутності виконання боржником зобов`язання(добровільного чи примусового), не свідчать про припинення правовідносин сторін чи припинення зобов`язань.

Ураховуючи викладене, посилання апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є безпідставними, вони ґрунтуються на власному розумінні і тлумаченні відповідачем спірних правовідносин та положень статті 625 ЦК України, а відтак відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Водночас, матеріали справи свідчать, що у заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі представник відповідача просив застосувати до позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних строк позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц зазначено, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі в такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).

У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Встановлено, що у даній справі ОСОБА_2 пред`явила позов про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат та 3 % річних10 лютого 2020 року згідно штемпеля на поштовому конверті, тому період, за який необхідно проводити стягнення заявлених позивачем сум,становитиме з 10 лютого 2017 року по 10 лютого 2020 року.

У відповідності до рішення Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 рокуу справі № 363/157/15-ц ОСОБА_1 має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем у розмірі 337 486,50 грн.

З урахуванням викладеного та у зв`язку з поданням стороною відповідача заяви (клопотання) про застосування строків позовної давності, позовні вимоги щодо стягнення втрат від інфляції національної валюти - гривні та трьох процентів річних від простроченої суми боргу підлягають задоволенню в межах трьох років, які передували зверненню до суду із цим позовом, таз відповідача на користь позивача підлягає стягненню 89 940,02 грн інфляційних втрат (337 486,50 грн х індекс інфляції (добуток щомісячних індексів за відповідний період з лютого 2017 року по лютий 2020 року) / 100 % - 337 486,50 грн) та 30 398,37 грн трьох процентів річних за час прострочення грошового зобов`язання (337 486,50 грнх 3 % х 1096 днів / 365 днів).

Такі розрахунки відповідають дійсним обставинам справи та узгоджуються із наведеними нижче формулами, згідно яких розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) * Q> / DM, де S - сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100 %, а розрахунок 3 % річних проводитися за формулою: RPS=S*Q*n>V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V - 3 %, D - кількість днів у році, 100 - 100 %.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що загальна сума інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду за період з 10 лютого 2017 року по 10 лютого 2020 року буде становити 120 338,39 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 як особлива міра відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного заочного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції в повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, належним чином не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річниху загальному розмірі 120 338,39 грн.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пунктах 35, 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачу - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України № 3674-VI «Про судовий збір»).

На підставі викладеного з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи в суді першої інстанції, а саме: 1 203,38 грн витрат по сплаті судового збору.

В той же час, оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а сума стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за судовим рішенням - зменшенню, то пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягало стягненню 1 211,40 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених положень процесуального законодавства, колегія суддів вважає за можливе остаточно стягнути з позивача на користь відповідача різницю судових витрат у вигляді сплаченого сторонами судового збору по справі у розмірі 8,02 грн (1 211,40 грн - 1 203,38 грн).

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 7 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі 337 486,00 грн за період з 10 лютого 2017 року по 10 лютого 2020 року у загальному розмірі 120 338,39 грн (сто двадцять тисяч триста тридцять вісім гривень 39 копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю сплаченого судового збору у розмірі 8,02 грн (вісім гривень 02 копійки).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній