Ухвала

Іменем України

19 січня 2021 року

м. Київ

справа № 203/2946/19

провадження № 61-408ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2020 року, рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 03 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Верховна Рада України, Прем`єр-міністр України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету України майнову шкоду в розмірі 80 075,13 грн та моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 28 травня 2013 року його звільнили з роботи в Публічному акціонерному товаристві «Банк Форум» у зв`язку зі скороченням займаної ним посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України та запропоновали йому наявні три вакантні посади, від яких він відмовився, так як ці посади не відповідали його кваліфікації. Однак адміністрація банку не запропонувала йому всіх вакантних посад, яких було близько 80, чим порушила положення статей 40, 42 Кодексу законів про працю України. За час роботи він мав кар`єрний зріст і займав посади провідного, головного спеціаліста та начальника відділу економічної безпеки. Таким чином, роботодавець застосував стосовно нього дискримінаційний підхід перед іншими працівниками, втрутився в його приватне життя і позбавив його права на працю. На його звернення за судовим захистом від незаконного звільнення Кіровський районного суду міста Дніпропетровська не захистив його трудових прав, після чого суд апеляційної інстанції виправив помилки місцевого суду і захистив його права. Однак касаційний суд, припустившись численних порушень процесуального права, скасував законне і обґрунтоване рішення суду апеляційної інстанції та відмовив у захисті його конституційних прав. Таким чином, судова гілка влади позбавила його захисту від свавілля адміністрації Публічного акціонерного товариства «Банк Форум». Невиконання державою Україна протягом тривалого часу конституційної гарантії захисту від незаконного звільнення, безпідставне закриття провадження у справі та дискримінація призвели до його моральних переживань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя та життя його сім`ї.

Ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні клопотань ОСОБА_1 про оголошення перерви, про зупинення провадження, про перенесення розгляду справи, про направлення звернення до Уповноваженого з прав людини для отримання висновку у справах про дискримінацію за наявності ознак дискримінації в розумінні пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 03 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Для настання відповідальності за створення позивачу перешкод у доступі до правосуддя обов`язковою умовою є визнання наведених рішень незаконними та їх подальше скасування, а також визнання дій або бездіяльності таких органів (посадових осіб) протиправними. Застосування положень частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акта органом судової влади. Судові рішення у цивільній справі, зазначеній позивачем, в установленому законом порядку не визнавалися незаконними, в діях суддів, які ухвалювали ці рішення, склад злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, не встановлювався, а тому відсутні підстави для відшкодування державою завданої, на переконання позивача, шкоди. Факт застосування до позивача дискримінації у сфері праці та правосуддя не знайшов свого підтвердження, а доводи позивача зводяться лише до незгоди з ухваленими судовими рішеннями за його позовом, що не може бути підставою для відшкодування позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України майнової та моральної шкоди.

06 січня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2020 року, рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 03 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу для розгляду до Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що підставою для його звернення до суду є те, що судовою гілкою влади не було захищено його прав як громадянина України, до якого були застосовані дискримінаційні заходи у сфері праці та правосуддя. Суди попередніх інстанцій в цій справі дійшли помилкових висновків про недоведеність його вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Відхиляючи його доводи про завдання йому діями суду моральних страждань та застосування до нього дискримінаційних заходів у сфері праці та правосуддя, суди попередніх інстанцій в цій справі не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 303/1776/19.

Зі змісту наведених доводів вбачається, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій в цій справі застосували правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17, про те, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу), а також правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2018 року у справі № 757/3261/15-ц, про те, що під час визначення належної до застосування до спірних правовідносин норми права Верховний Суд також зобов`язаний застосувати правовий висновок, сформульований Верховним Судом України у справі № 6-501цс17, згідно з яким шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Системний аналіз наведених норм права з врахуванням сформульованих правових висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах дає Верховному Суду підстави для висновку, що для настання відповідальності за створення позивачам перешкод у доступі до правосуддя обов`язковою умовою є визнання наведених рішень незаконними та їх подальше скасування, а також визнання дій або бездіяльності таких органів (посадових осіб) протиправними. Законність актів правосуддя, дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акта органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду. Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При цьому судами попередніх інстанцій встановлено, що з 28 листопада 2005 року по 27 травня 2013 року позивач працював у Публічному акціонерному товаристві «Банк Форум» на різних посадах. Згідно з наказом від 27 травня 2013 року № 512к його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (скорочення штату працівників) з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку.

Позивач оскаржив своє звільнення в судовому порядку. Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 жовтня 2013 року у справі № 203/4130/13-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання дій та наказу щодо звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року скасовано рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 жовтня 2013 року та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано незаконним наказ Публічного Акціонерного Товариства «Банк Форум» від 27 травня 2013 року № 512к про звільнення ОСОБА_1 , поновлено його на посаді менеджера по Південно-Східному регіону Управління по роботі з боржниками регіональної мережі Департаменту проблемних активів роздрібного бізнесу Публічного Акціонерного Товариства «Банк Форум» та стягнуто з Публічного Акціонерного Товариства «Банк Форум» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 50 351 грн. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Луспеника Д. Д., суддів Лесько А. О., Хопти С. Ф., Червинської М. Є., Черненко В. А. від 03 грудня 2014 року скасовано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року та залишено в силі рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 жовтня 2013 року.

Крім того, рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 січня 2017 року у справі №203/2820/15-ц позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про встановлення факту порушення права на працю, зобов`язання укласти трудовий договір, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 жовтня 2013 року по 30 квітня 2014 року в розмірі 47 753,90 грн, а також 1 000 грн - на відшкодування моральної шкоди. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року, скасовано рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 січня 2017 року і ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Позивач наполягав на порушенні його прав, оскільки судами щодо нього допущено дискримінацію у сфері праці та правосуддя, так як в одній державі в різних областях приймаються різні за змістом судові рішення за подібних правовідносин.

Врахувавши наведені вище правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, суди попередніх інстанцій встановили відсутність правових підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України у спірних правовідносинах, тому виходили з права позивача на відшкодування шкоди на загальних підставах (згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України), враховуючи загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами.

При цьому суди врахували, що застосування положень частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акта органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена вироком суду або іншим судовим рішенням.

Суди попередніх інстанцій також встановили, що рішення в цивільній справі, на яку посилався позивач, в установленому законом порядку не визнавалися незаконними, а в діях суддів, які ухвалювали ці судові рішення, не встановлювався склад кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Встановивши, що факт застосування до позивача дискримінації в сфері праці та правосуддя не знайшов свого підтвердження, а доводи позивача зводяться до незгоди з ухваленими судовими рішеннями за його позовом, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

При цьому суди врахували положення статті 12 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 303/1776/19, не заслуговують на увагу, оскільки обставини, встановлені судами в зазначених справах, не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі. Так, у справах № 818/607/17, № 585/724/19, № 303/1776/19 суди встановили доведеність факту заподіяння позивачам шкоди внаслідок неправомірних рішень, дій та бездіяльності органів державної влади, тобто було встановлено всі складові елементи правопорушення, сукупність яких згідно із законом є підставою для покладення обов`язку з відшкодування завданої шкоди. В цій же справі суди попередніх інстанцій не встановили протиправності рішень, дій чи бездіяльності судів при розгляді позовів ОСОБА_1 , а також не встановили факту заподіяння позивачу шкоди за обставин, на які він посилався.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи і оцінки доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 19 лютого 2020 року, рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 03 липня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача: Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Верховна Рада України, Прем`єр-міністр України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко