Постанова

Іменем України

16 січня 2021 року

м. Київ

справа № 524/8631/17

провадження № 61-22018св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Пилипчук Л. І., Чумак О. В.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зобов`язання не чинити перешкоди у виконанні спадкового договору, в якому, з урахуванням уточнень, просила усунути перешкоди у виконанні умов спадкового договору шляхом надання ключів від вхідних дверей квартири ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 є її бабою. 26 травня 2015 року між нею та ОСОБА_2 укладено спадковий договір, за умовами якого

ОСОБА_2 передала їй після своєї смерті у власність квартиру

АДРЕСА_1 , а на неї покладено обов`язки: зі сплати вартості послуг за користування елекроенергією, газо-, водопостачанням, та інших комунальних платежів; забезпечення спадкодавця лікарськими засобами на підставі виданих лікарями рецептів, незалежно від їх вартості, здійснення належного догляду та харчування; в разі смерті ОСОБА_2 вона, як набувач, зобов`язалась здійснити комплекс заходів із її поховання.

ОСОБА_1 вказувала, що умови договору виконувалися нею у повному обсязі до жовтня 2016 року, коли вона втратила вільний доступ до квартири баби після вселення сина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до зазначеної квартири.

В квітні 2016 року він замінив замок у вхідних дверях квартири та налаштовує ОСОБА_2 проти спілкування з нею.

Позивач вважає, що відповідачі чинять їй перешкоди у виконанні спадкового договору, оскільки не надають їй ключі від зазначеної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у виконанні нею спадкового договору у вигляді ненадання ключів від вхідних дверей квартири

АДРЕСА_1 та надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей зазначеної квартири.

Суд першої інстанції виходив з доведеності вимог позивача, а також з того, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2018 року (справа № 524/7757/16-ц), залишеним без змін постановою апеляційного суду Полтавської області від 07 травня 2018 року, встановлено обставини щодо належного виконання ОСОБА_1 умов спадкового договору. Відповідачі не надали докази на підтвердження надання позивачу ключів від замків вхідних дверей квартири, які замінені

ОСОБА_3 , чим порушили права позивача.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції по 960 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з недоведеності позивачем того, що вона, як сторона спадкового договору, має право на примусове, поза волею власника, входження до житлового приміщення з метою виконання умов цього договору. Зі змісту спадкового договору не вбачається, що ОСОБА_2 як власник житла зобов`язана надавати ОСОБА_1 ключі від власної квартири.

Аргументи учасників справи

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права; не встановлення судом обставин, що мають суттєве значення та не дослідження доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд: не взяв до уваги обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги скаржника, а також те, що ОСОБА_3 фактично визнав її позовні вимоги; не дослідив, чи порушуються нею умови спірного спадкового договору; не дав оцінку показанням свідків з її сторони і наданим нею письмовим доказам; дав неправильну оцінку доказам того, що вона, начебто, самостійно залишила ключі від квартири бабусі в жовтні 2016 року без врахування спростування цього факту постановою Апеляційного суду від 07 травня 2018 року (справа № 524/7757/16-ц).

Крім того, суд апеляційної інстанції відкрив апеляційного провадження за апеляційними скаргами відповідачів з порушенням норм процесуального права.

У січні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до суду відзиви, у яких просили оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 26 травня 2015 року між ОСОБА_2 (відчужувач) та ОСОБА_1 (набувач) був укладений спадковий договір, який посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О. Е. та зареєстрований в реєстрі за

№ 1018.

Відповідно до умов цього договору сторони домовилися про те, що набувач зобов`язується виконувати передбачені у ньому розпорядження відчужувача, і,

в разі смерті, набуває право власності на належну їй квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно пункту 3.3.1 договору набувач взяв на себе наступні зобов`язання: сплачувати у встановлені строки вартість послуг за користування електроенергією та газо-, водопостачанням, та інші комунальні платежі; забезпечувати належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів, незалежно від їх вартості, належний догляд та харчування. У разі смерті відчужувача, набувач зобов`язана здійснити комплекс заходів та обрядових дій

з його поховання.

У пункті 4.10 договору передбачено, що у разі невиконання набувачем розпоряджень відчужувача, цей договір може бути розірвано на вимогу відчужувача в судовому порядку, а також на вимогу набувача у разі неможливості виконання нею обов`язків за цим договором.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частин першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства

є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня

2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно статті 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється

у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку

з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша, друга статті 614 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1302, статтею 1305 ЦК Україниза спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття.

У частині першій статті 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не

є обов`язковим для неї.

У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження

№ 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що «аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта».

Тлумачення статей 12, 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не

є належним та ефективним способом захисту примус кредитора до прийняття виконання зобов`язання, оскільки законодавство не передбачає такого способу захисту щодо відповідного суб`єкта цивільного правовідношення і яке не забезпечує відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Колегія суддів вважає, що позовна вимога про усунення перешкод у виконанні умов спадкового договору є по суті вимогою про встановлення обставин та надання їм правової оцінкистосовно вжиття позивачем залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Разом з цим такі обставини підлягають встановленню при виникненні та під час вирішення сторонами спору за вимогами відчужувача щодо примусового виконання обов`язку в натурі або про притягнення набувача до відповідальності за порушення зобов`язання.

Отже, позовна вимога у справі, яка переглядається, фактично є вимогою зобов`язати відповідача вчинити дію на власну користь, яка не відновлює будь-яке порушене право позивача і жодним чином не нівелює негативні наслідки такого порушення.

З огляду на викладене, висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій справі є правильним. При цьому, згідно

з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції відкрив апеляційного провадження за апеляційними скаргами відповідачів з порушенням норм процесуального права.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 своєчасно (08 серпня 2019 року) звернувся з апеляційною скаргою на рішення Автозаводського районного суду

м. Кременчука Полтавської області від 09 липня 2019 року (повне рішення виготовлено 19 липня 2019 року), яка ухвалою Полтавського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року залишена без руху, з наданням апелянту строк для усунення недоліків скарги. Після усунення недоліків ухвалою Полтавського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження

у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 (а. с. 2-5, 22-23, 48-50, 58 т. 3).

08 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції. Встановивши, що апеляційна скарга за формою і змістом відповідає вимогам статті 356 ЦПК України, дотримано строк на апеляційне оскарження, визначений статтею 354 ЦПК України, підстави для залишення апеляційної скарги без руху, її повернення або відмови у відкритті апеляційного провадження відсутні, Полтавський апеляційний суд ухвалою від 06 вересня

2019 року відкрив апеляційне провадження за її апеляційною скаргою (а. с. 8-18, 25 т. 3).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржену постанову апеляційного суду ? без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

М. Ю. Тітов