Дата документу 22.11.2021 Справа № 335/769/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/769/21 Головуючий у 1 інстанції: Гашук К.В.
№ 22-ц/807/2743/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2021 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в особі представника-адвоката Кальченка Андрія Володимировича, до Державної податкової служби України в особі Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Державної податкової служби України в особі Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у період з квітня 2019 року по листопад 2020 року ГУ ДПС у Запорізькій області нараховувало їй п`ять окремих вимог про сплату боргу (недоїмки) про сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як фізичній особі-підприємцю. Зазначені вимоги були скасовані частково рішенням суду, частково рішеннями Державної податкової служби України. Незважаючи на зазначені рішення, відповідач продовжував збільшувати розмір недоїмки за нібито несплату позивачем єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Також ГУ ДПС у Запорізькій області не допустило до виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду в частині приведення у відповідність облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів та інтегровану картку позивача.

Посилаючись на вищезазначене, просила суд сягнути на свою користь моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 гривень та витрати по сплаті судового збору у розмірі 454,00 гривні.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2100 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням та додатковим рішенням суду, Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій областіподала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

21 липня 2021 року надійшов відзив від ГУ ДПС у Запорізькій області, в якому просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Орджонікідзевського районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відзиві зазначено, що позивачкою жодними чином не вказано та не надано на підтвердження моральної шкоди належних та допустимих доказів. Також відповідач стверджує, що виписка із амбулаторної картки позивача не можна вважати належним доказом, оскільки вважає невідповідність форми документа встановленим законодавством вимогам.

04 серпня 2021 року надійшов відзив представника позивача на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити рішення Орджонікідзевського районного суду без змін, а скаргу без задоволення та стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України витрати на професійну правову допомогу у розмірі 3 500,00 грн. Окремо представник позивача у відзиві наголошує на тому, що на місце роботи позивача надходили вимоги державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, у зв`язку з чим авторитет та репутація останньої були принижені. Враховуючи неодноразове відкриття виконавчого провадження на особу позивача, вона відчувала душевні переживання та тривогу перед майбутнім.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що податковими органами протягом 20192020 років п`ять разів виносилися вимоги про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки), які у подальшому були визнані неправомірними та скасовані як у судовому, так і в адміністративному порядку. При цьому, не дивлячись на встановлення Запорізьким окружним адміністративних судом, ще при розгляді першого позову ОСОБА_1 , неправомірних дій податкового органу щодо складання вимоги про сплату боргу (недоїмки), орган державної влади та його посадові особи, належних заходів для подальшого недопущення прав позивача не вжили та продовжували складати відповідні вимоги, які у подальшому були скасовані. Окрім того, відповідачем не виконувалося зобов`язання стосовно приведення у відповідність облікових даних інформаційної системи органів доходів та зборів та інтегрованої картки платника ОСОБА_1 .

Судом також враховано, що ОСОБА_1 , згідно виписки з її амбулаторної карти, має ряд захворювань, через які, вже знаходиться у вразливому стані.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доведення наявності такої шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. На підтвердження факту наявності моральної шкоди ОСОБА_1 були надані відповідні рішення суду та ДПС України, якими дії ГУ ДПС у Запорізькій області щодо винесення вимог про сплату боргу (недоїмки ) визнано протиправними.

У свою чергу, ГУ ДПС у Запорізькій області не подавалися докази на підтвердження виконання ними рішень ДПС України від 09.04.2020 р. та 23.12.2020 р. щодо приведення у відповідність облікових даних інформаційної системи органів доходів та зборів та інтегрованої картки платника ОСОБА_1 згідно вимог чинного законодавства, що у свою зумовлює можливість подальших неправомірних дій податкового органу стосовно ОСОБА_1 .

Додатково ОСОБА_1 надавалася виписка з амбулаторної карти, в якій зазначено ряд захворювань, які впливають на вразливий стан позивача (а.с. 36).

Відтак у суду першої інстанції були наявні правові підстави вважати, що у даному випадку позивач довів факт протиправної поведінки стосовно нього, передбачені статтями 23, 1167 ЦК України у вигляді підстав для відшкодування спричиненої моральної шкоди, яка в таких випадках презюмується.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 , протягом 20182020 років у судовому та адміністративному порядку зверталася за захистом своїх порушених прав, спричинених незаконними діями відповідача. За результатами зазначених дій, рішеннями Запорізького окружного адміністративного суду у справах №280/1668/19 від 18 червня 2019 року, №280/4301/19 від 20 листопада 2019 року, №280/5957/20 від 26 лютого 2020 року вимоги, винесені ГУ ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки), визнані протиправними та скасовані. Також, рішеннями ДПС України від 09.04.2020 р. та 23.12.2020 р. скасовано вимоги, винесені ГУ ДПС у Запорізькій області про сплату боргу (недоїмки), а також зобов`язано ГУ ДПС у Запорізькій області привести у відповідність облікові дані інформаційної системи органу доходів і зборів та інтегровану картку платника, згідно вимог чинного законодавства (а.с. 3134).

Протягом часу розгляду позовних заяв ОСОБА_1 у судовому порядку та скарг в адміністративному порядку, була відкрита постанова про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-52330-56У, видану 16.11.2018. На підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду у справі № 280/1668/19 від 18.06.2019 зазначене виконавче провадження було закінченим.

Враховуючи той факт, що рішеннями Запорізького окружного адміністративного суду по справах № 280/4301/19 від 20.11.2019 р. та №280/5957/19 від 26.02.2020 р. вирішено питання стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, факт його участі у справі визнається преюдиційним фактом (а.с. 24, 30). У матеріалах судової справи міститься договір № б/н від 04.01.2021 року про надання правових послуг адвоката, ордер серії ЗП № 79525 від 04.01.2021, яким підтверджується залучення адвоката з метою надання правової допомоги ОСОБА_1 для представництва інтересів позивача в Орджонікідзевському районному суді м. Запоріжжя з питань пред`явлення цивільного позову до Державної податкової служби України в особі Головного управління ДПС у Запорізькій області, Держаної казначейської служби і особі Головного управління Держаної казначейської служби України у Запорізькій області про стягнення моральної шкоди.

А тому, твердження позивача щодо необхідності та потреби звертатися за правничою допомогою внаслідок протиправних дій відповідача з метою захисту порушених прав, підтверджувалися наявними у справі матеріалами та приймаються судом апеляційної інстанції.

До відзиву, поданого ГУ ДПС у Запорізькій області, відповідачем не надано доказів на спростування тверджень позивача щодо невиконання рішень ДПС України в частині приведення у відповідність облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів та інтегрованої картки платника.

В силу заявлених тверджень, позивач надала суду виписку із амбулаторної карти на підтвердження факту захворюваності та вразливого стану свого здоров`я.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до положень статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування такої шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, суд при вирішенні питання щодо задоволення чи відмови у задоволенні позову у даній категорії спорів, ґрунтується на доведенні усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого встановлюється наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Саме така правова позиція викладена ВС у постанові від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19.

Твердження відповідача у відзиві стосовно того, що позивач не наводить розрахунок витрат часу на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень у грошовому вираженні не є переконливим.

Наголошення відповідача на тому, що позивачем жодним чином не надано на підтвердження того, в чому полягає завдана їй моральна шкода та які саме моральні страждання понесені позивачем відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки позивач пояснила своє бачення обрахунку моральної шкоди, пов`язаного із практикою ЄСПЛ щодо застосування відшкодування справедливої сатисфакції за тривале порушення (протягом 20182020 рр.) гарантованих прав.

Даний висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 24.02.2021 у справі №9901/313/20.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відтак, суд першої інстанції зробив також правильний висновок про доведення у даному випадку позивачем факту протиправної поведінки стосовно неї, передбачені статтями 23, 1167 ЦК України у вигляді підстав для відшкодування спричиненої моральної шкоди, яка в таких випадках презюмується.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 3241), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, судова колегія враховує встановлений статтею 11 ЦПК України принцип пропорційності та вважає, що вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Зокрема, представник позивача просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн 00 коп. В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав розрахунок робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової) допомоги в розмірі 3500,00 грн.

Судова колегія вважає, що зазначені витрати підлягають частковому стягненню з відповідача з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до вимог частин першої, другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Апеляційний суд враховує, що витрати позивача на правничу допомогу при розгляді справи у суді першої інстанції були стягнені на підставі додаткового рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у сумі 2100 грн.

На стадії апеляційного перегляду позивач також зазнав витрат на правничу допомогу у розмірі 3500 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

З детального розрахунку робіт вбачається, що до складу робіт включені зустріч з довірителем, консультування його та узгодження правової позиції, яка вже була вироблена при розгляді справи, а також судова колегія враховує що розгляд справи призначений у спрощеному апеляційному провадженні, натомість розмір витрат на правову допомогу перевищує той, який був визначений та понесений при розгляді справи у суді першої інстанції.

Враховуючи критерій розумності та справедливості, тривалість апеляційного перегляду, доцільність повторного вивчення правових позицій сторін, тотожність їх посилань на власні правові позицій щодо сутності спору, судова колегія вважає що розмір витрат на правову допомогу при апеляційному розгляді може бути визначений у 2400 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2021 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Стягнути з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 компенсацію витрат на професійну правничу допомогу при апеляційному розгляді у розмірі 2 400 грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков