ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/37/21 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 311010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Стецюк М.А.

та сторін: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти Лихого Б.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/25607/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2020 року, ухваленого суддею Вийванко О.М., повний текст якого складений 15 вересня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання незаконним і скасування наказу директора Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти №262-к від 30 вересня 2019 року Про звільнення ОСОБА_1 ; поновлення ОСОБА_1 на посаді методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти з 30 вересня 2019 року; стягнення з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 грудня 2018 року по 31 липня 2019 року та з 30 вересня 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що її звільнення з посади методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти згідно наказу від 30 вересня 2019 року за №262-к, за п.1 ст.40 КЗпП України з 30 вересня 2019 року проведено з порушенням норм трудового законодавства. Оскільки при звільненні за п.1 ст.40 КЗпП України відповідачем не було дотримано вимог закону, а саме не запропоновано їй інші наявні вакантні посади, які вона могла займати відповідно до своєї освіти і спеціальності. У зв`язку із недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Стягнуто з Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30 вересня 2019 року по 16 березня 2020 року включно, у сумі 46 224 (сорок шість тисяч двісті двадцять чотири) гривні 84 копійки, з відрахуванням до бюджету усіх податків та зборів.

Стягнуто з Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на користь держави судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2020 року по справі №607/25607/19 та направити справу для продовження розгляду першої інстанції, посилаючись на те, що воно є передчасним, прийнятим з порушенням норм процесуального права, наслідком чого є порушення матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що в період з 26 грудня 2005 року до 01 вересня 2016 року вона працювала на посаді методиста у відповідності до контракту від 26 грудня 2005 року, який неодноразово пролонговувався шляхом укладення додаткових угод. На виконання Постанови Тернопільського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року її було поновлено на посаді наказом директора ТОКІППО №174-к від 01 серпня 2019 року Про поновлення на роботі ОСОБА_1 та попереджено про звільнення у зв`язку із скороченням штату чисельності працівників, зобов`язано бухгалтерію інституту провести необхідні виплати за час вимушеного прогулу з 27 грудня 2018 року по 31 липня 2019 року. Поновлення на зазначену посаду відбулося як заздалегідь скорочену в штаті посаду, бухгалтерія не провела виплати. Таким чином, поновлення відбулося формально. Згідно наказу від 30 вересня 2019 року за №262-к її було звільнено із займаної посади з 30 вересня 2019 року за п.1 ст.40 КЗпП України, не дивлячись на те, що станом на 01 вересня 2019 року вакантних посад методистів було 19,6.

В апеляційній скарзі Тернопільський обласний комунальний інститут післядипломної педагогічної освіти просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2020 року по справі №607/25607/19 повністю, посилаючись на те, що воно є необґрунтованим.

В обґрунтування апеляційної скарги ТОКІППО зазначило, що Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року по справі №607/2144/19 було скасовано постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року залишено в силі. У зв`язку із цим наказом ТОКІППО від 16 березня 2020 року за №58-к на виконання Постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року скасовано наказ т.в.о. директора ТОКІППО від 01 серпня 2019 року за №174-к Про поновлення на роботі ОСОБА_1 та попередження про звільнення у зв`язку із скороченням штату і чисельності працівників; скасовано наказ директора від 30 вересня 2019 року за №262-к Про звільнення ОСОБА_1 , оскільки залишився чинним попередній наказ про звільнення. Отже, позивач фактично перебувала на роботі на підставі рішення суду, яке було в подальшому скасоване, а тому в роботодавця були відсутні підстави для застосування передбачених КЗпП України гарантій, які б існували при звільненні позивача за звичайних умов.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ТОКІППО, у якому зазначила, що Тернопільський комунальний інститут посилається на звільнення із закінченням терміну дії контракту згідно справи №607/2144/19, однак спір є про її звільнення у зв`язку із скороченням штату чисельності працівників.

Відповідач своїм правом на відзив апеляційної скарги ОСОБА_1 не скористався.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, зіславшись на доводи викладені в ній, а апеляційної скарги ТОКІППО не визнала, вважаючи її необґрунтованою.

Представник ТОКІППО Лихий Б.П. апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, зіславшись на доводи викладені в ній, а апеляційної скарги ОСОБА_1 не визнав, вважаючи її необґрунтованою.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОКІППО підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 26 грудня 2005 року між Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти та ОСОБА_1 укладено контракт на виконання обов`язків методиста лабораторії практичної психології і соціальної роботи на один рік з 26 грудня 2005 року по 26 грудня 2006 року.

Додатковою угодою від 26 грудня 2006 року продовжено термін дії контракту на один рік з 26 грудня 2006 року по 26 грудня 2007 року.

26 грудня 2007 року додатковою угодою продовжено чинність контракту на три роки з 26 грудня 2007 року по 26 грудня 2010 року.

24 грудня 2010 року додатковою угодою продовжено чинність контракту на три роки з 26 грудня 2010 року по 26 грудня 2013 року.

Наказом від 01 листопада 2013 року №160-к ОСОБА_1 переведено на посаду методиста центру практичної психології і соціальної роботи.

Додатковою угодою від 26 грудня 2013 року сторони погодили продовжити термін дії контракту, відповідно до якого ОСОБА_1 обіймала посаду методиста в центрі практичної психології і соціальної роботи, з 26 грудня 2013 року по 26 грудня 2018 року.

Наказом від 10 червня 2016 року Тернопільський обласний комунальний інститут післядипломної педагогічної освіти попередив працівників про зміну істотних умов організації праці, оплати праці, скорочення чисельності працівників у зв`язку із запровадженням Тернопільською облдержадміністрацією нової структури Інституту.

13 червня 2016 року позич подала заяву про переведення її на посаду методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи.

Наказом №217-к від 01 вересня 2016 року ОСОБА_1 переведено в новоутворений структурний підрозділ навчально-методичний центр психологічної служби і соціальної роботи з 01 вересня 2016 року на посаду методиста на умовах контракту зі строком чинності з 01 вересня 2016 року по 26 грудня 2018 року.

Вказана посада згідно з посадовою інструкцією методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи, яка затверджена 13 червня 2016 року директором Тернопільського обласного комунального інституту, належить до категорії педагогічних працівників.

01 вересня 2016 року між сторонами укладено контракт про призначення ОСОБА_1 на посаду методиста навчально-методичного психологічної служби і соціальної роботи строком до 26 грудня 2018 року.

Згідно з наказом від 21 грудня 2018 року №298-к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням дії контракту.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про скасування наказу і поновлення її на посаді відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року - скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано контракт, укладений між ОСОБА_1 та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти 01 вересня 2016 року трудовим договором, який укладено на невизначений строк. Визнано незаконним та скасовано наказ Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти від 21 грудня 2018 року №298-к про звільнення ОСОБА_1 з посади методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи у зв`язку із закінченням строку контракту. Поновлено ОСОБА_1 на посаді методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах безстрокового трудового договору. Вирішено питання про розподіл судових витрат (том 1, а.с. 10-20).

Наказом від 01 серпня 2019 року за №174-к на виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року, ОСОБА_1 було поновлено на посаді методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти з 27 грудня 2018 року (том 1, а.с. 9).

01 серпня 2019 року ОСОБА_1 було офіційно, відповідно до ст.49-2 КЗпП України, попереджено про наступне її звільнення у зв`язку із скороченням штату і чисельності працівників, що стверджується персональним попередженням від 01.08.2019 року, на якому є підпис позивачки.

Згідно наказу від 30 вересня 2019 року за №262-к позивачку було звільнено із займаної посади з 30 вересня 2019 року за п.1 ст.40 КЗпП України та проведено з нею розрахунки (том 1, а.с. 6).

Відповідно до переліку запропонованих вакансій для ОСОБА_1 відповідно до наказу від 01 серпня 2019 року за №174-к, з яким позивача ознайомлено, останній запропоновано посаду прибиральниці у господарському відділі (том 1, а.с. 8).

Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 липня 2019 року - скасовано, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року - залишено в силі (том 1, а.с. 115-120).

Наказом Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти від 16 березня 2020 року за №58-к на виконання Постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року скасовано наказ т.в.о. директора ТОКІППО від 01 серпня 2019 року за №174-к Про поновлення на роботі ОСОБА_1 та попередження про звільнення у зв`язку із скороченням штату і чисельності працівників; скасовано наказ директора від 30 вересня 2019 року за №262-к Про звільнення ОСОБА_1 (том 1, а.с. 114).

Отже, судовими рішеннями визнано правомірним звільнення позивачки згідно наказу від 21 грудня 2018 року №298-к про звільнення її з посади методиста навчально-методичного психологічної служби і соціальної роботи та згідно постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року, постанова суду від 31 липня 2019 року, яке було підставою для поновлення позивача на роботі згідно наказу від 01 серпня 2019 року за №174-к, скасоване.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що поновити ОСОБА_1 неможливо, оскільки судовими рішеннями визнано правомірним звільнення позивачки згідно наказу від 21 грудня 2018 року № 298-к. Разом з тим, суд вважав, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення з 30 вересня 2019 року по час винесення відповідачем наказу про скасування наказів щодо поновлення позивача на роботі, тобто 16 березня 2020 року, оскільки судом встановлено незаконність звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки він не відповідає обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частинами першою-третьою статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України Про запобігання корупції іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Установивши, що поновлення позивача на роботі не становило обставин прийняття його на роботу, а зумовлювалось виконанням вимог закону (частини шостої статті 235 КЗпП України) щодо обов`язковості негайного виконання рішення про поновлення на роботі звільненого працівника, а саме Постанови Тернопільського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, яка втратила законну силу у зв`язку із її скасуванням Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року та залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яким встановлено, що звільнення позивача відбулося без порушення його трудових прав та відповідно до вимог трудового законодавства, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення заробітку за вимушений прогул.

Вирішення питання про правомірність звільнення позивача з роботи безпосередньо залежить від законності судового рішення, на підставі якого він був на цій роботі поновлений.

У даному випадку рішення суду апеляційної інстанції про поновлення позивача на роботі, яке виконано роботодавцем та в подальшому скасовано, не тягне правових наслідків та не зумовлює обставин прийняття працівника на роботу, а отже, законність звільнення позивача ґрунтується на рішенні суду першої інстанції, залишеним в силі судом касаційної інстанції, яким встановлено відсутність правових підстав для поновлення позивача на роботі.

Зі скасуванням рішення апеляційного суду правові підстави для поновлення позивача на роботі на підставі рішення суду відпали.

Суд першої інстанції, помилково вважав, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають суми за час вимушеного прогулу, оскільки під час розгляду справи не встановлено порушення прав позивача роботодавцем, а тому відсутні правові підстави вважати, що мав місце вимушений прогул.

Враховуючи вказане, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача знаходять своє підтвердження в матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що наявні правові підстави для її поновлення на роботі колегією суддів оцінюються критично, виходячи з такого.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Разом з тим, правомірність звільнення позивача ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Судове рішення, яким позивача поновлено на роботі скасовано судом касаційної інстанції.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 Совтрансавто-Холдинг проти України, а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 Брумареску проти Румунії встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку про безпідставність позовних вимог про поновлення на роботі, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами базувалися не на обставинах прийняття позивача на роботу відповідно до норм КЗпП України, а зумовлювались виконанням рішення суду, яке в подальшому втратило свою чинність.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти слід задовольнити, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Судові витрати у розмірі 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) гривні компенсувати Тернопільському обласному комунальному інституту післядипломної педагогічної освіти (адреса місцезнаходження: вул. Громницького, 1, м. Тернопіль, Тернопільської області, поштовий індекс: 46027, ) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Судові витрати у розмірі 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) гривні компенсувати Тернопільському обласному комунальному інституту післядипломної педагогічної освіти (адреса місцезнаходження: вул. Громницького, 1, м. Тернопіль, Тернопільської області, поштовий індекс: 46027, ) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 січня 2021 року.

Головуючий

Судді