Номер провадження: 22-ц/813/2431/21
Номер справи місцевого суду: 523/762/20
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/762/20

Номер провадження: 22-ц/813/2431/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач Публічне акціонерне товариство «Північтранс»,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Дніпровська міська рада,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Північтранс», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Дніпровська міська рада про захист прав споживача та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 березня 2020 року,

встановив:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати протиправними дії Публічного акціонерного товариства «Північтранс» (далі - ПАТ «Північтранс») з відмови йому у безкоштовному проїзді; 2) стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі - 400,00 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що 29.11.2019 року о 16 годині 15 хвилині він, як особа яка має статус ветерана органів внутрішніх справ, користувався автобусним маршрутом загального користування №43.

Під час посадки в автобус марки «Богдан», д/з НОМЕР_1 , позивач пред`явив водію посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, яке надає йому право на безкоштовний проїзд. Разом з тим, водій відмовив йому у пільговому проїзді. Він змушений був оплатити проїзд, на підтвердження чого отримав проїзний квиток НОМЕР_2 .

02.12.2019 року позивач через контактний телефон, що був вказаний на проїзному квитку, звернувся з претензією до контакт-центру автоперевізника, де його скарга була прийнята та зареєстрована за №19. Після розмови ОСОБА_1 з уповноваженим від адміністрації маршруту №158 ОСОБА_2 позивачу повернуто вартість проїзду 7 грн.

Відмова відповідача у безплатному проїзді принизила гідність позивача, спричинила йому моральні страждання, змусила прикласти додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, звернення за захистом свого порушеного права на пільговий проїзд до контролюючого органу (Укртрансбезпеки) та суду. ( а. с. 1 4 ).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20.01.2020 року відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін та призначенням судового засідання ( а. с. 15 16 ).

17.02.2020 року до суду першої інстанції від представника ПАТ «Північтранс» - Максименко В.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що безпідставна відмова від передбаченого законом пільгового перевезення громадян є адміністративним правопорушенням передбаченим ч. 7 ст. 133-1 КУпАП. ОСОБА_1 звертався до відповідних органів, але протоколи про адміністративне правопорушення за безпідставну відмову від передбаченого законом пільгового перевезення громадян не було складено з підстав відсутності правопорушення, що підтверджується листом Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 24.12.2019 №83839/22/24-19. Крім того, позивачем не надано жодного доказу пред`явлення посвідчення ветерана органів внутрішніх справ водію та самої відмови у пільговому проїзді. Отже, відсутня вина водія та відповідача по справі. Тому, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Також, представник ПАТ «Північтранс» зазначає, що маршрут №43 в м. Дніпро обслуговується «АТП 11231»() та ніякого відношення до відповідача не має. Автобус «БАЗ А079.14», д/з НОМЕР_1 , перевозить пасажирів на маршруті №158, який обслуговує ПАТ «Північтранс». Білет серії ВТФЛ №051547 водію автобуса «БАЗ А079.14», д/з НОМЕР_1 не видавався та був отриманий ОСОБА_1 при проїзді в інших автобусах ПАТ «Північтранс» які обслуговують маршрути в м. Дніпро.

Крім того, відповідач звертає увагу суду, що копія дублікату квитанції №Р24А702616709А69791 про переказ ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів 7,00 грн. не містить електронного підпису або печатки банку та є неналежним доказом. Відповідачу не відомі фінансові правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно до посадової інструкції начальника автомобільної колони у ОСОБА_2 відсутні повноваження та обов`язки щодо перерахування грошових коштів на користь пасажирів та здійснення інших фінансових операцій.

Позивач, пред`явивши вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій під виглядом моральної шкоди у розмірі - 400,00 грн., не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру. За відсутності підтвердження вини водія і відповідача дана вимога не підлягає задоволенню. (а. с. 32 37).

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначив, що не згоден з позицією відповідача. Частини 2 та 3 ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» вказують на те, що безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно з законом. Позивач стверджує, що помилково зазначив маршрут №43 замість маршруту №158, а назва зупинки є неофіційною. ОСОБА_1 вважає, що наявність у пасажира квитка є доказом відмови водія від пільгового проїзду при пред`явленні пільгового посвідчення встановленого зразка (а. с. 53 54).

02.03.2020 року від ОСОБА_1 до суду першої інстанції надійшла заява про виправлення допущених помилок у позовній заяві, в якій позивач просив змінити вказаний номер маршруту автоперевізника з №43 на №158 та назву автобусної зупинки з «Дніпропетровський завод залізобетонних конструкцій» на «Завод «Іста».

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2020 року вищевказану заяву від 02.03.2020 року було повернуто позивачу (а. с. 63 ).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2020 року в задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що предметом доказування у виниклих правовідносинах є відмова у пільговому перевезенні пасажира. З наданих доказів встановлено, що порушення права на пільгове перевезення позивачем не доведено, тому відсутні підстави для судового захисту. Отже, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди (ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів») (а. с. 64 67 ).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2020 року. Прийняти нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скаргу обгрунтована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення при невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує, що відповідно до п. 6 Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» квиток є тим самим належним та допустимим доказом, який підтверджує здійснення ОСОБА_1 29.11.2019 року проїзду в міському автобусному маршруті загального користування №158 з вимушеною оплатою.

Апелянт звертає увагу суду на те, що відповідач при телефонному спілкуванні визнав незаконність стягнення вартості проїзду у сумі - 7 грн. та повернув їх ОСОБА_1 відповідно до дубліката квитанції від 02.12.2019 року №З24А702616709А69791.

Лист Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 24.12.2019 №83839/22/24-19 підтверджує належність транспортного засобу до автоперевізника та дату поїздки.

Апелянт вказує, що аналогічна справа була розглянута Дніпропетровським апеляційним судом 06.05.2020 року по справі №204/2252/19, де колегія судів погодилася з висновком суду першої інстанції, що відповідач не забезпечив прав позивача на безоплатний проїзд в автомобільному транспорті загального користування, яка полягає у відмові безкоштовного перевезення, а також обґрунтованість вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Північтранс» - Максименко В.М. заперечує проти апеляційної скарги. Вказує, що квиток серії НОМЕР_2 не видавався водію ТЗ «БАЗ А079.14», р/н НОМЕР_3 , який працює на маршруті №43 та не містить інформації про дату поїздки. ОСОБА_1 не може чітко зазначити, по якому маршруту курсував та на якій зупинці здійснив посадку до автобусу.

Відповідач вважає, що апелянтом не надано жодного доказу відмови водієм у пільговому проїзді. За порушення законодавства про автомобільний транспорт та безпідставну відмову від пільгового перевезення до автомобільних перевізників застосовується адміністративна відповідальність. Відповідно до Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті, затвердженої Наказом Міністерства інфраструктури України від 24.04.2013 року № 254, встановлено порядок оформлення матеріалів та розгляду справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням законодавства про автомобільний транспорт. Ніяких адміністративних протоколів уповноваженими органами складено не було, що підтверджується листом Державної служби України з безпеки на транспорті Управління Укртрасбезпеки у Дніпропетровській області. Таким чином, вина водія ПАТ «Північтранс» відсутня. Наявна в матеріалах справи копія дублікату квитанції №Р24А702616709А69791 про переказ коштів у сумі 7,00 грн. ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 не містить ЕЦП або печатки банку , а тому є неналежним доказом. Представник відповідача звертає увагу суду, що відповідно до посадової інструкції начальників автомобільної колони у ОСОБА_2 відсутні повноваження та обов`язки щодо перерахування грошових коштів на користь пасажирів та здійснення фінансових операцій. ПАТ «Північтранс» не відомі фінансові правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому грошові перекази між ними не мають до відповідача ніякого відношення та не є доказами по даній справі.

Представник ПАТ «Північтранс» зазначає, що вимога позивача стосовно стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню взагалі за відсутності підтвердження вини водія та відповідача (а. с. 108 116 ).

03.08.2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він заперечує проти наданого представником ПАТ «Північтранс» відзиву та просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.10.2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 4, пунктом 3 частини 6 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Відповідно пункту 1 частини 1, частин 2, 4 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа за ціною позову (400,00 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі статтею 369 ЦПК України справу розглянуто без виклику її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позову. Вважає, що на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів суд вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного висновку про недоведеність порушення права на пільгове перевезення ОСОБА_1 , відсутність підстав для судового захисту та стягнення моральної шкоди. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального та процесуального права. Такі висновки суду доводами апеляційної скарги не спростовано.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини

ОСОБА_1 є ветераном органів внутрішніх справ, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_4 , виданим 18.01.2006 року Управлінням МВС в Дніпропетровській області (а. с. 6).

Позивачу було надано проїзний квиток НОМЕР_2 із зазначення на ньому найменування перевізника - ПАТ «Північтранс» (а. с. 9).

У скарзі апелянта до Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області, щодо відмови йому у пільговому перевезенні автобусом відповідача, ставилось питання про підтвердження належності автобуса д/з НОМЕР_1 до ПАТ «Північтранс», надання особистих даних водія, вимога про притягнення водія до адміністративної відповідальності (а.с.5).

Листом Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 24.12.2019 №83839/22/24-19 позивача повідомлено про належність транспортного засобу «БАЗ А079.14», д/з НОМЕР_1 , відповідачу - ПАТ «Північтранс» та про порядок оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення під час його виявлення (а. с. 7).

Копія дублікату квитанції №Р24А702616709А69791 про переказ ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 7,00 грн. не містить електронного підпису або печатки банку. Призначення платежу переказ на картку Приватбанку. Платник ОСОБА_2 (а. с. 8).

Копією паспорту автобусного маршруту регулярних перевезень №158/260 визначено перелік зупинок, в якому відсутні зупинки - «Дніпропетровський завод залізобетонних конструкцій» та «Завод Іста» (а. с. 38 - 41).

Посадовою інструкцією начальника автомобільної колони ПАТ «Північтранс» не визначено повноважень та обов`язків ОСОБА_2 щодо перерахування грошових коштів на користь пасажирів та здійснення інших фінансових операцій (а. с. 42 - 45).

Між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 11 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам Національної поліції, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України надаються такі пільги: безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту (за винятком таксі) за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських маршрутів у межах України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 37 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

При цьому, згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з нормами ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Аналогічні вимоги викладені в п. 145 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176, згідно яких, окрім іншого, автомобільний перевізник зобов`язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. В силу абзацу 2 ч. 3 вказаної статті, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність жодних доказів безпідставної відмови від перевезення пільгової категорії громадян.

Відповідно до ч. 7 ст. 133-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, безпідставна відмова від передбаченого законом пільгового перевезення громадян тягне за собою накладення штрафу на водіїв транспортних засобів, громадян суб`єктів підприємницької діяльності в розмірі восьми неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно п. 1 ст. 229 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи автомобільного транспорту та електротранспорту (тролейбус, трамвай) розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, правил користування автомобільним транспортом та електротранспортом (стаття 119, частина п`ята статті 133, частини перша, друга, четверта, п`ята і сьома статті 133-1, стаття 133-2, частина друга статті 134, абзаци четвертий, шостий та восьмий статті 135).

Від імені органів автомобільного транспорту та електротранспорту розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право: - на автомобільному транспорті - керівник центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його заступники, керівник територіального органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його заступники (частини перша, друга, четверта, п`ята і сьома статті 133-1, стаття 133-2); керівник перевізника, який в установленому законодавством порядку надає транспортні послуги, його заступники та контролери (частина третя статті 119, частина п`ята статті 133, частина друга статті 134, абзаци четвертий, шостий та восьмий статті 135).

Таким чином, органом уповноваженим розглядати справу про адміністративне правопорушення є Державна служба України з безпеки на транспорті.

Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною інспекцією України з безпеки на наземному транспорті (далі Інструкція), затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 24.04.2013 № 254, встановлено порядок оформлення матеріалів та розгляду справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням законодавства про автомобільний транспорт, уповноваженими на те посадовими особами Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті та її територіальних органів.

Згідно з п.1.2. Інструкції уповноважені посадові особи складають протоколи про адміністративні правопорушення у випадках порушень законодавства з питань безпеки на наземному транспорті, передбачених частинами першою, другою, четвертою, п`ятою і сьомою статті 133-1, статтями 133-2, 136, 141, 142 та статтею 164 - у частині, що стосується правопорушень у галузі господарської діяльності, пов`язаної з перевезенням пасажирів і вантажів, Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 3.3 Інструкції розглянувши справу про адміністративне правопорушення, Голова Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті чи його заступник або керівник територіального органу Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті чи його заступник приймає рішення у справі, яке оформлюється постановою: про накладення адміністративного стягнення або про закриття справи про адміністративне правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що апелянтом 02.12.2019 року була подана скарга з вимогою про притягнення до адміністративної відповідальності водія, який на його думку порушив його особисте право на безкоштовний проїзд до Державної служби України з безпеки на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Дніпропетровський області.

Однак, позивач не надав будь-якої інформації про існування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності або про закриття справи про адміністративне правопорушення за його вищезазначеною скаргою від 02.12.2019 року.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для задоволення позову є неспроможними та безпідставними, оскільки апелянтом не доведено безпідставну відмову від передбаченого законом пільгового перевезення громадян, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе