Справа № 188/1184/20
Провадження № 2/188/43/2021
22 січня 2021 року П етропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бурди П.О.,
при секретарі судового засідання Хандрига Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку,
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач 1), ОСОБА_3 (далі - відповідач 2) про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим 21.11.2019 приватним нотаріусом Петропавлівського районного нотаріального округу, та витягом з Державного реєстру речових прав є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . На день посвідчення договору купівлі-продажу відчужувачем житлового будинку та відповідно його власником була ОСОБА_2 . Підписантом правочину на той час від імені відповідача 1 виступала повірена особа ОСОБА_4 , на підставі належним чином посвідченої довіреності. У придбаному житловому будинку до цього часу зареєстровано за місцем проживання колишнього власника будинку ОСОБА_2 та її повнолітнього сина ОСОБА_3 , які в будинку не проживають вже більше дванадцяти років. За даними, наданими одним із відповідачів, місцем проживання колишнього власника будинку та її сина є м. Донецьк.
Факт відсутності відповідачів у відчуженому житловому будинку підтверджується актом, складеним 01.07.2020 року депутатом Миколаївської сільської ради, який в присутності свідків зазначив про те, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: житловий будинок АДРЕСА_1 , але не проживають в ньому більше 12 років.
Посилаючись на ст. 64, 156 Житлового кодексу (далі - ЖК) УРСР ст.ст. 391, 405 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку.
Позивач до суду не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день слухання справи повідомлені належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), у зв`язку з чим відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України суд за згодою позивача постановив ухвалу про заочний розгляд справи та ухвалив у справі заочне рішення.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Судом встановлено, що позивачу одноосібно належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , тобто вона є власником всього житлового будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 21.11.2019 приватним нотаріусом Петропавлівського районного нотаріального округу та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.11.2019, номер об`єкту в РПВН: 34253471.
На день посвідчення договору купівлі-продажу відчужувачем житлового будинку та відповідно його власником була відповідач 1. Цей правочин від імені відповідача 1 вчинила повірена особа ОСОБА_4 на підставі належним чином посвідченої довіреності.
У придбаному позивачем житловому будинку до цього часу зареєстровані відповідачі, які в будинку не проживають більше дванадцяти років, що підтверджується актом, складеним 01.07.2020 депутатом Миколаївської сільської ради Безверхою В.В. в присутності свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .
Отже, відповідачі в житловому приміщенні за вказаною позивачем адресою не проживають більше дванадцяти років, в добровільному порядку з реєстрації не знялися, зв`язок з ними відсутній, наявна інформація по їх проживання на тимчасово окупованій території у м. Донецьк. Бездіяльність відповідачів суттєво порушує право власності позивача та створює перешкоди в користуванні його власністю.
За нормою ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права або інтересу.
У статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
За приписами ч.1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Разом з тим, відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше).
У п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року зазначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК) УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Судом встановлено, що позивач є власником житла, а відповідач 1 є колишнім власником житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач 2 є членом сім`ї попереднього власника, відповідачі не мають ніяких майнових прав стосовно цього житла, відсутні в ньому без поважних причин понад 12 років, тому є всі передбачені законом підстави для задоволення позову в частині.
Оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права користування житловим приміщення, право позивача на звернення до суб`єкта владних повноважень з вимогою про зняття відповідачів з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення відповідачів права користування житловим приміщення ще не виникло, а отже і не порушене, тому не підлягає захисту. Таким чином, позовна вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає.
Судові витрати по справі позивача на сплату судового збору в розмірі 840,80 грн відповідно до ст.141 ЦПК України слід стягнути в рівних частках з відповідачів на користь позивача.
На підставі викладеного, статті 1 Першого Протоколу, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР та керуючись ст.ст. ст. ст. 4, 13, 76-82, 141, 176, 263-265, 273, 280-289, 352, 354ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою місця проживання: АДРЕСА_2 , до ОСОБА_2 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання якої не відоме, ОСОБА_3 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання якого не відоме, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Суддя П. О. Бурда