Головуючий у І інстанції Савлук Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму позики в розмірі 151 380,27 доларів США, в тому числі, сума основного боргу 140 000,00 доларів США та 3% річних - 11 380,27 доларів США, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 510,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що ним, ОСОБА_1 , було надано безпроцентну позику ОСОБА_2 у розмірі 140 000,00 дол. США за усним договором.

23 серпня 2013 року відповідач власноручно написав розписку, у якій зобов`язався повернути отриману у позивача суму в розмірі 140 000,00 доларів США до 31 грудня 2013 року, з яких 20 000,00 доларів США - до 01 жовтня 2013 року.

Внаслідок невиконання зобов`язань за борговою розпискою, за домовленістю між сторонами, 15 вересня 2015 року відповідач написав нову боргову розписку, у якій передбачено інший термін виконання зобов`язань по сплаті боргу за первісною розпискою - до 31 грудня 2016 року.

В подальшому боргова розписка була пролонгована 17 січня 2017 року зі строком повернення позики до 01 червня 2017 року, а у зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку по поверненню позивачу позичених коштів, 06 червня 2017 року відповідачем була написана ще одна розписка, у якій ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 140 000,00 доларів США у строк до 31 грудня 2017 року.

Оскільки відповідач своє зобов`язання по поверненню позивачу позичених у нього коштів не виконав та відмовляється це зробити у позасудовому порядку, позивач і звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на свою користь суми позики у розмірі 140 000,00 доларів США та 3% річних у розмірі 11 380,27 доларів США згідно ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Обгрунтовуючи скаргу, посилався на те, що не погоджується з висновком суду про застосування до спірних правовідносин позовної давності, пропуск якої і став підставою для відмови у позові.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Селівончик А.І., заперечив проти задоволення скарги ОСОБА_1 та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду рішення без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Осколков І.Л., апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Селівончик А.І. в апеляційному суді проти задоволення скарги позивача заперечив та просив залишити рішення суду без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23 серпня 2013 року ОСОБА_2 написав власноручно розписку, у якій зобов`язався повернути взяту суму ОСОБА_1 у розмірі 140 000 (сто сорок) тисяч доларів США до 31 грудня 2013 року, з них 20 000 доларів США - до 01 жовтня 2013 року (а.с.7).

З матеріалів справи також вбачається, що 15 вересня 2015 року ОСОБА_2 написав нову боргову розписку, у якій зазначив, що отримав у тимчасове користування у ОСОБА_1 гроші в сумі 3 290 000 грн., що відповідає еквіваленту 140 000 доларів США. Гроші видані під відсотки - 1,2% річних та підлягають поверненню не пізніше 31 грудня 2016 року (а.с.8-9).

17 січня 2017 року ОСОБА_2 власноручно склав ще одну розписку, якою підтвердив, що взяв у борг у ОСОБА_1 суму в розмірі 150 000 доларів США, які зобов`язався повернути в строк не пізніше 01 червня 2017 року (а.с.10).

06 червня 2017 року ОСОБА_2 було складено розписку, згідно якої він взяв у ОСОБА_1 кошти та зобов`язався їх повернути в розмірі 140 000 доларів США у строк до 31 грудня 2017 року (а.с.11).

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч. 2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України).

Виходячи з положень ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст.1051 Цивільного кодексу України).

При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли боргові відносини, що підтверджується борговою розпискою від 23 серпня 2013 року, яка містить інформацію про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 140 000 доларів США, а також інформацію про обов`язок ОСОБА_2 повернути вищевказану суму ОСОБА_1 до 31 грудня 2013 року.

Зважаючи на викладене, судом у рішенні зазначено про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача суми позики у розмірі 140 000 доларів США та нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України на прострочену суму невиконаного грошового зобов`язання 3% річних у розмірі 11 380,27 доларів США.

Разом з тим, зазначивши у рішенні про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , суд відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, вказавши у рішенні, що правовідносини між сторонами спору виникли на підставі розписки, датованої 23 серпня 2013 року, а інші розписки, надані позивачем, датовані 15 вересня 2015 року, 17 січня 2017 року, 06 червня 2017 року, судом не розцінюються, як спосіб пролонгації первісного договору позики (письмової розписки), оскільки за своїм змістом та визначеними умовами вони є відмінними, в тому числі за сумами основного боргу, не містять умов щодо продовження строку виконання зобов`язання з посиланням на первісну розписку, тому не свідчать про укладення між сторонами спірних відносин договору про продовження дії первісного договору у спосіб та з підстав, визначених чинним законодавством.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною п`ятою статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Закон не дає відповіді на питання, які саме дії зобов`язаної особи слід розцінювати як такі, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку.

Як вбачається зі змісту наявних у справі розписок, складених власноруч відповідачем 15 вересня 2015 року, 17 січня 2017 року та 06 червня 2017 року, ці розписки є діями відповідача, що свідчать про визнання ним боргу перед позивачем. При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що відповідачем не доведено, що вищевказані розписки були написані ним на прохання позивача, з яким у нього були дружні відносини, з метою уникнення останнім вимог кредиторів. Щодо посилань суду на те, що розписки різняться за змістом, то, зважаючи на те, що під час розгляду справи не було здобуто доказів, що ці розписки підтверджують наявність між сторонами інших боргових зобов`язань, та беручи до уваги, що у розписках від 15 вересня 2015 року та від 06 червня 2017 року фігурує та ж сама сума - 140 000 доларів США, що і у борговій розписці від 23 серпня 2013 року, висновки суду про відхилення даних розписок в якості доказів переривання перебігу позовної давності є помилковими.

Оскільки відповідач складанням розписок вчинив дії, що свідчать про визнання ним боргу перед позивачем, наслідком чого стало переривання перебігу позовної давності, подання позивачем позовної заяви 22 вересня 2020 року вчинене ним в межах позовної давності, яка розпочала свій перебіг після переривання заново з 01 січня 2018 року.

Враховуючи викладене, помилковим є висновок суду про пропуск позивачем позовної давності та, як наслідок, відмову в позові.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом при ухваленні рішення допущено неправильне застосування норм матеріального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про відмову в позові, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення.

Вирішуючи питання по суті позовних вимог ОСОБА_1 , зважаючи на доведеність в судовому засіданні факту існування між ним та ОСОБА_2 боргових відносин, а також факту невиконання ОСОБА_2 обов`язку по поверненню ОСОБА_1 одержаних від нього коштів, колегія суддів дійшла висновку, що вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 суми позики у розмірі 140 000 доларів США є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

За правилом ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15.

Судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики, який оформлено у виді боргової розписки, датованої 23 серпня 2013 року в частині своєчасного повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики та грошові кошти позивачу не повернув, отже, правомірною є вимога позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 140 000,00 доларів США з урахуванням трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, як це передбачено ч.2 ст.625 ЦК України, у визначеному позивачем розмірі - 11 380,27 дол. США.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки позивачем суду надано належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність у справі підстав для задоволення позову.

Зважаючи на те, що позов ОСОБА_1 задовольняється, на його користь з ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору в розмірі26 275 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року - скасуватита постановити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 151 380,27 доларів США, яка складається із суми основного боргу у розмірі 140 000,00 дол. США, та 3% річних у розмірі 11 380,27 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 26 275 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: