Справа № 184/2201/20
Номер провадження 2/184/153/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Томаш В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Михайлової Т.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування ним», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована її племінниця з боку її брата ОСОБА_3 . Вона зареєстрована 10.08.2007 року у будинку ще її батьком ОСОБА_4 , після смерті якого позивач успадкувала цей житловий будинок. Батьки відповідача продали свій житловий будинок та виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації. На той час ОСОБА_2 ще навчалася в м. Нікополь, тому вона не поїхала разом з ними, а продовжила навчання. В зв`язку з продажем їх житлового будинку батько позивача ОСОБА_4 зареєстрував свою онуку ОСОБА_2 в своєму житловому будинку. В червні 2008 року ОСОБА_2 закінчила навчання і в наступному місяці поїхала до своїх батьків. З тих пір вона більше не проживала в житловому будинку та не користувалися ним. Відповідач та її батько не підтримують з нею стосунків, вона підтримує стосунки тільки з матір`ю відповідача. Вона зверталася до матері відповідачки та просила, щоб її донька знялась з реєстрації в її житловому будинку. Зі слів матері відповідача, вона не має наміру приїжджати в Україну. Таким чином, відповідачка більше як 12 років не проживає в житловому будинку та не користуються ним без будь-яких поважних причин і в подальшому теж не має наміру проживати в ньому та користуватися ним. Сам факт реєстрації відповідачки в житловому будинку порушує її права як його власника та створює для неї відповідні незручності, що обмежують її права вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном. Зокрема, протягом останніх років вона не отримує субсидію на оплату комунальних послуг і у разі відчуження свого житлового будинку сам факт реєстрації відповідача в її житловому будинку створює їй незручності. Тому позивач змушена звернутись з даним позовом до суду.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити. В останнє судове засідання не з`явилась, але надала суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив не надала.

Окрім цього, на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик до суду відповідача, з огляду на що відповідач, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України вважається таким, що отримав судову повістку.

Відповідно до ст.280 ЦПК України суд зі згоди позивача ухвалив рішення про заочний розгляд справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вислухавши позивача, свідків, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтями 47, 48 Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.05.2019 року ОСОБА_1 належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №165476813, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Державна реєстрація права власності на зазначений житловий будинок здійснена 03.05.2019 року державним нотаріусом Покровської міської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Полянським Ю.М. (а.с.8).

Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Згідно копії Домової книги, в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.9-11).

Факт реєстрації відповідача в житловому будинку позивача підтверджується наданими в судовому засіданні показаннями свідків.

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 надав показання, згідно яких повідомив, що йому відомо, що ОСОБА_2 - донька його двоюрідного брата. В 2008 році вона виїхала з батьками до Росії , де проживає там і на даний час, але прописана в будинку його сестри ОСОБА_1 ..

Окрім цього, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надала показання, згідно яких повідомила, що вона сусідка позивачки. Їй відомо, що ОСОБА_2 з 2008 року мешкає в Росіїі , а прописана в будинку ОСОБА_1 .

Окрім цього, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надав показання, згідно яких повідомив, що йому відомо, що ОСОБА_2 не мешкає в будинку ОСОБА_1 з 2008 року, оскільки виїхала разом з батьками до Росії.

Отже, у суду не виникає сумніву щодо того, що відповідач зареєстрована в будинку позивача і цей факт порушує права позивача як власника.

За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частина 2 ст.405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною першою ст.156 Житлового кодексу УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про користування цим приміщенням.

Приписами ст.317 ЦК України унормовано, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Разом з цим, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016р. у справі №6-709цс16, в якій Суд прийшов до висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-якій час.

Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 , відповідач своєю реєстрацією порушує її права як власника та створює для неї незручності, що обмежують її права вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном, зокрема, протягом останніх років вона не отримує субсидію на оплату комунальних послуг, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування ним є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 76, 81, 263, 265, 280-289 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 «про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування ним» - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування вказаним житловим будинком.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, яким повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 25.01.2021 року.

Суддя Орджонікідзевського міського суду В. І. Томаш