Справа № 473/2579/20
РІШЕННЯ

іменем України

"19" січня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Вуїва О.В.,

за участю: секретаря судового засідання Ціліциної О.В., представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, комунального підприємства «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Вознесенської міської ради, КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інветаризації» про визнання права власності на майно в якому вказувала, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30 травня 2001 року, реєстр №1018, ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , яка складалася з: 1- кухні площею 11,5 кв.м., 2- житлової кімнати площею 11,3 кв.м, а також 1/6 частки сараю Б-1.

Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 28 вересня 2001 року №128 приватному підприємцю ОСОБА_3 надано дозвіл на реконструкцію квартири АДРЕСА_1 під магазин.

На підставі рішення та будівельного паспорту від 08 жовтня 2001 року №58 ОСОБА_3 здійснила реконструкцію квартири шляхом її переведення у нежитлове приміщення (магазин). Вказана реконструкція не передбачала ліквідацію сараю шляхом його вилучення, знесення, перебудови чи об`єднання з іншим об`єктом.

Згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 27 вересня 2002 року №130 змінено статус квартири АДРЕСА_1 з житлового на нежитлове приміщення.

Відповідно до акту державної технічної комісії від 11 травня 2005 року магазин, що виник внаслідок реконструкції квартири АДРЕСА_1 , прийнято в експлуатацію. Цим же рішенням КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» зобов`язано внести зміни до правовстановлюючого документа власника.

Згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 24 жовтня 2006 року №176 ухвалено оформити право власності ОСОБА_3 на магазин по АДРЕСА_2 з вилученням в інвентарну справу КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» та погашенням договору купівлі-продажу від 30 червня 2001 року №1018. Цим же рішенням КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» зобов`язано зареєструвати правовстановлюючий документ на вказаний об`єкт.

08 листопада 2006 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яким посвідчено право власності ОСОБА_3 на магазин, розташований у АДРЕСА_2 .

08 листопада 2006 року право власності ОСОБА_3 на магазин, розташований у АДРЕСА_2 , зареєстровано в КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації».

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 вересня 2019 року, реєстр. №56, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 магазин (що складається із підсобного приміщення площею 13,4 кв.м., торгівельного залу площею 25,2 кв.м.), розташований у АДРЕСА_2 . На виконання умов договору ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 приміщення магазину та частку сараю, якою позивачка продовжує користуватися на час звернення до суду.

Проте у 2020 році ОСОБА_2 було з`ясовано, що при оформленні права власності ОСОБА_3 на магазин, розташований у АДРЕСА_2 , до свідоцтва про право власності на реконструйоване майно та до реєстру прав на нерухоме майно не було внесено відомості про частку сараю Б-1, як приналежність основної реконструйованої речі (магазину) та, відповідно, об`єкт права власності ОСОБА_3 . В подальшому вказаний об`єкт, як приналежність основної речі, не було відображено у договорі купівлі-продажу від 10 вересня 2019 року, реєстр. №56, за яким ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 магазин, розташований у АДРЕСА_2 , внаслідок чого позивачка позбавлена можливості здійснювати права власника цього майна.

Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з підсобного приміщення площею 13,4 кв.м., торгівельного залу площею 25,2 кв.м., а також 1/6 частки сараю Б-1.

25 серпня 2020 року від представника відповідача виконавчого комітету Вознесенської міської ради на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву в якому останній вирішення питання щодо задоволення позову залишив на розсуду суду.

26 серпня 2020 року представник відповідача виконавчого комітету Вознесенської міської ради відкликав раніше поданий відзив.

09 вересня 2020 року від представника відповідача виконавчого комітету Вознесенської міської ради на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву в якому представник просив відмовити в задоволенні позову до виконавчого комітету Вознесенської міської ради, вказуючи на те, що виконком не здійснював жодних дій з оформлення та реєстрації права власності щодо спірного майна, жодним чином не порушував, не оспорював, не здійснював дій, що свідчать про невизнання права власності ОСОБА_2 на спірний об`єкт, а тому не є належним відповідачем у справі.

17 вересня 2020 року представник відповідача - КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» надав суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову до бюро, вказуючи на те, що комунальне підприємство жодним чином не порушувало та не оспорювало прав позивачки, а тому не є належним відповідачем у справі. Також просив врахувати те, що фактичним предметом спору є лише 1/6 частка сараю, а не весь магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (як зазначено в позові), позивачка відповідно до умов договору купівлі-продажу від 10 вересня 2019 року, реєстр. №56 (який не оспорила) не набула жодних прав, в тому числі права власності на частку сараю, до участі у справі не залучено усіх співвласників цього об`єкта, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено ЖБК «Союз».

В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки ОСОБА_2 , її представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, проте надіслала на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає повністю.

Представники відповідачів - виконавчого комітету Вознесенської міської ради та КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з`явилися, надавши суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги не визнають з підстав, зазначених у наданих відзивах.

Представник третьої особи без самостійних вимог ЖБК «Союз» в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив.

Суд вважав можливим розглянути справу без особистої участі позивачки, представників відповідачів та третьої особи без самостійних вимог, оскільки матеріали містять всі необхідні відомості про обставини справи.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, оглянувши оригінали технічних паспортів (за 2002 та 2019 роки) щодо магазину по АДРЕСА_2 та матеріали інвентарної справи щодо комплексу нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 , суд прийшов до наступного.

Зокрема, судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30 травня 2001 року, реєстр №1018, ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , яка складалася з: 1- кухні площею 11,5 кв.м., 2- житлової кімнати площею 11,3 кв.м, а також 1/6 частки сараю Б-1.

Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 28 вересня 2001 року №128 приватному підприємцю ОСОБА_3 надано дозвіл на реконструкцію квартири АДРЕСА_1 під магазин.

На підставі рішення та будівельного паспорту від 08 жовтня 2001 року №58 ОСОБА_3 здійснила реконструкцію квартири шляхом її переведення у нежитлове приміщення (магазин). Вказана реконструкція не передбачала ліквідацію сараю шляхом його вилучення, знесення, перебудови чи об`єднання з іншим об`єктом.

Згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 27 вересня 2002 року №130 змінено статус квартири АДРЕСА_1 з житлового на нежитлове приміщення.

Відповідно до акту державної технічної комісії від 11 травня 2005 року магазин, що виник внаслідок реконструкції квартири АДРЕСА_1 , прийнято в експлуатацію. Цим же рішенням КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» зобов`язано внести зміни до правовстановлюючого документа власника.

Згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 24 жовтня 2006 року №176 ухвалено оформити право власності ОСОБА_3 на магазин по АДРЕСА_2 з вилученням в інвентарну справу КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» та погашенням договору купівлі-продажу від 30 червня 2001 року №1018. Цим же рішенням КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» зобов`язано зареєструвати правовстановлюючий документ на вказаний об`єкт.

08 листопада 2006 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яким посвідчено право власності ОСОБА_3 на магазин, розташований у АДРЕСА_2 .

08 листопада 2006 року право власності ОСОБА_3 на магазин, розташований у АДРЕСА_2 , зареєстровано в КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації».

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10 вересня 2019 року, реєстр. №5656, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 магазин (що складається із підсобного приміщення площею 13,4 кв.м., торгівельного залу площею 25,2 кв.м.), розташований у АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи, зокрема копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08 листопада 2006 року, копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 листопада 2006 року №12429266, копії договору купівлі-продажу від 10 вересня 2019 року, реєстр. №56, а також технічних паспортів (за 2002 та 2019 роки) та матеріалів інвентарної справи щодо магазину по АДРЕСА_2 вбачається, що при оформленні права власності ОСОБА_3 на магазин до правовстановлюючого документа на вказане майно та до реєстру прав власності на нерухоме майно не було внесено відомості про частку сараю Б-1, як приналежність основної реконструйованої речі (магазину) та, відповідно, про об`єкт права власності ОСОБА_3 . В подальшому, вказаний об`єкт, як приналежність основної речі, не було відображено у договорі купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_3 магазин, розташований у АДРЕСА_2 .

Згідно копії довідки КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 16 липня 2020 року №295 до реконструкції квартири по АДРЕСА_2 під магазин за вказаним об`єктом була закріплена 1/6 частка сараю Б-1. Після реконструкції вказаної квартири в магазин право власності на вказану частку господарської будівлі було скасовано.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України).

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.ч. 1, 3, 4 ст. 334 ЦК України).

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.

Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом (ст. 346 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на законних підставах набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в тому числі й на 1/6 частку сараю Б-1, як приналежність квартири. Квартиру в подальшому було реконструйовано в магазин. При цьому, право власності ОСОБА_3 на частку сараю з підстав, передбачених ст. 346 ЦК України, до або після реконструкції не припинялося. В тому числі, не заслуговує на увагу інформація КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації», надана в довідці від 16 липня 2020 року (а.с. 20) про те, що після реконструкції квартир по АДРЕСА_3 у магазини та нежитлові приміщення право власності на господарські будівлі, що були закріплені за квартирами, скасовано, оскільки вказана обставина не підтверджена жодними доказами, що містяться в матеріалах цивільної та інвентарної справ (відсутні відповідні рішення або інші розпорядчі акти про вилучення вказаного майна у власників або припинення права власності). З технічних паспортів (за 2002 та 2019 роки) на магазин по АДРЕСА_2 та матеріалів інвентарної справи щодо комплексу нежитлових приміщень по АДРЕСА_3 вбачається, що сарай Б-1, як складова частина комплексу приміщень, існував в тому ж статусі та в тих же межах й після реконструкції квартири в магазин, існує на час вирішення спору та розташований на земельній ділянці, закріпленій за вказаним комплексом (розподіленим на магазини та нежитлові приміщення). Переведення будівлі з житлової на нежитлову не припиняє та не змінює статусу закріплених за нею господарських приміщень, а тому, після проведення реконструкції ОСОБА_3 залишалася співвласником цього майна.

Враховуючи те, що за загальним принципом приналежність слідує за головною річчю, а тому, незважаючи на той факт, що при оформленні права власності на реконструйований об`єкт (видачі правовстановлюючого документа та реєстрації права власності) 1/6 частка сараю Б-1 не була зазначена в якості складової частини магазину, при переході права власності на магазин від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 частина сараю перейшла до нового власника.

За встановлених обставин, набувши право власності на магазин по АДРЕСА_2 , позивачка одночасно стала власником 1/6 частки сараю, як складової частини придбаної речі.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Тобто, положення ст. 392 ЦК України підлягають застосуванню за наявності наступних умов в сукупності:

-особа, яка пред`являє позов про визнання права власності, на момент подання позову вже є власником майна, тобто набула його на законних підставах;

-право власності такої особи оспорюється або не визнається іншою особою, не підтверджене необхідними документами або ж власник втратив документ, який засвідчує його право власності та не має можливості його поновити.

Таким чином, ОСОБА_2 фактично набула право власності на 1/6 частку сараю Б-1, що є частиною будівлі по АДРЕСА_2 , проте вказане право не підтверджене документально. Зокрема, вказане порушення сталося під час оформлення виконавчим комітетом Вознесенської міської ради на ім`я ОСОБА_3 правовстановлюючого документа на реконструйоване майно, підготовчих дій, направлених на оформлення вказаного правовстановлюючого документа, а також дій з реєстрації права власності на реконструйоване майно, що здійснювалися КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації», що призвело до того, що 1/6 частка сараю не було відображена у договорі купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

За встановлених обставин, суд не приймає до уваги надані у відзиві доводи представників виконкому Вознесенської міської ради та КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» про те, що вони не є належними відповідачами у справі, оскільки відповідачами у вказаних категоріях справ є особи, які не визнають, піддають сумніву або спорюють право власності позивача, вказані порушення можуть виражатися у будь-якій активній та пасивній поведінці (діях, бездіяльності), в тому числі й в діях під час оформлення, реєстрації прав на майно (вчинених заявником, органом який оформлює та реєструє право власності), укладення правочинів щодо нього тощо.

ОСОБА_2 фактично набула право власності на 1/6 частку сараю Б-1 в складі придбаного магазину, проте юридично позбавлена вказаного права.

В той же час, згідно ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Що стосується доводів відзиву представника КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» про те, що договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не містив умов щодо переходу до покупця права власності на 1/6 частку сараю, вказане право не було набуте позивачкою, а позивачка не оспорила умови цього договору, то, як встановлено раніше судом, незважаючи на відсутність у договорі вказаної умови, цей об`єкт, який не є самостійним та на час укладення правочину належав продавцю, перейшов до покупця в якості приналежності основної речі, яка була предметом купівлі-продажу.

В той же час, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

При цьому, в постанові від 20 грудня 2020 року у справі № 398/4220/17 Верховний Суд вказав, що перелік визначених у ст. 16 ЦК України способів захисту не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, аніж тим, що встановлений договором або законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Обставини справи вказують на те, що обраний позивачкою спосіб захисту є єдиним можливим та ефективним способом захисту її невизнаного права. Інші способи (зокрема, оспорювання правовстановлюючого документа та оскарження реєстраційних дій, за якими ОСОБА_3 набула право власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна, оспорювання договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ) не є ефективними та не можуть забезпечити поновлення такого права, а навпаки, призведуть до позбавлення ОСОБА_2 інших набутих за договором прав.

Доводи відзиву представника КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» про те, що предметом спору повинна бути лише 1/6 частка сараю Б-1, а не весь магазин по АДРЕСА_2 суд також не приймає до уваги, оскільки вказане майно не є самостійним об`єктом, не може бути окремим об`єктом права власності (в тому числі за рішенням суду), а тому спір щодо права власності на приналежність речі є спором про право власності щодо речі в цілому.

З врахуванням встановлених обставин, суд вважає вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України за наслідками розгляду справи суд розподіляє між сторонами судові витрати.

Проте, оскільки представник позивачки в окремій заяві відмовився від стягнення понесених стороною позивача судових витрат, а тому суд не вбачає підстав для їх стягнення.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, комунального підприємства «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на майно задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на магазин, розташований по АДРЕСА_2 , що складається з підсобного приміщення площею 13,4 кв.м., торгівельного залу площею 25,2 кв.м., 1/6 частки сараю Б-1.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 січня 2021 року.

Суддя: О.В. Вуїв