КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Дубас Т.В.
Номер провадження № 22-ц/824/2771/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником Зінкевичем Дмитром Валерійовичем , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи: Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко Марина Миколаївна, Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біловол Сергія Миколайовича, Товариство з обмеженою відповідальністю «Акварелі Девелопмент холдинг», Товарна біржа «Перспектива-Коммодіті» про визнання договору позики удаваним правочином, визнання права власності на нежитлове приміщення, визнання майнових прав на нежитлове приміщення, визнання договору купівлі продажу фіктивним, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та просив: визнати укладений між ним та ОСОБА_1 27 серпня 2015 року договір позики удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину - договору надання послуг на придбання нерухомого майна з елементами договору комісії; визнати за ним право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 485,5 кв.м., зареєстроване на праві власності за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 25 вересня 2015 року; перевести на нього права покупця майнових прав на нежитлове приміщення в об`єкті житлової нерухомості загальною проектною площею 533,84 кв.м., будинок Г-5, поверх 0-1 в складі проекту «Будівництво мікрорайону житлових будинків з громадськими приміщеннями по АДРЕСА_2 . П`ята черга будівництва», які належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 20 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Акварелі Девелопмент Холдинг».

Оскільки після подання позову було з`ясовано, що 21 грудня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , уклали договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , то ОСОБА_3 збільшив позовні вимоги і просив також визнати фіктивним вказаний правочин.

Разом з позовною заявою ОСОБА_3 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просив: накласти арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 21 грудня 2017 року; заборонити ТОВ «Акварелі Девелопмент Холдінг» вчиняти дії: будь-яким способом здійснювати внесення змін до договору, передачу прав на предмет договору або в будь-який інший спосіб розпоряджатися нежитловим приміщенням в об`єкті житлової нерухомості загальною проектною площею 533,84 кв.м., будинок Г-5, поверх 0-1, в складі проекту «Будівництво мікрорайону житлових будинків з громадськими приміщеннями по АДРЕСА_2 . П`ята черга будівництва», що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :0600:01:005:5006, майнові права на який відчужено ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 20 квітня 2016 року Г5.НП1-05N-20042016-ИП; заборонити органам державної реєстрації прав та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з реєстрацією майнових прав та/або реєстрацією обтяжень на об`єкт нерухомості та/або об`єкт незавершеного будівництва та/або майнових прав на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною проектною площею 533,84 кв.м., забудовником якого є ТОВ «Акварелі Девелопмент Холдінг». Заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову в майбутньому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки вказане майно може бути відчужене на користь інших осіб.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нежитлове приміщення загальною площею 485,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, серія та номер 3239, від 21 грудня 2017 року, номер запису про право власності 24092907, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Біловолом С.М.; заборонено ТОВ «Акварелі Девелопмент Холдінг» вчиняти дії: будь-яким способом здійснювати внесення змін до договору, передачу прав на предмет договору або в будь-який інший спосіб розпоряджатися нежитловим приміщенням в об`єкті житлової нерухомості загальною проектною площею 533,84 кв.м., будинок Г-5, поверх 0-1, в складі проекту «Будівництво мікрорайону житлових будинків з громадськими приміщеннями по АДРЕСА_2 . П`ята черга будівництва», що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :0600:01:005:5006, майнові права на який відчужено ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 20 квітня 2016 року Г5.НП1-05N-20042016-ИП; заборонено органам державної реєстрації прав та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з реєстрацією майнових прав та/або реєстрацією обтяжень на об`єкт нерухомості та/або об`єкт незавершеного будівництва та/або майнових прав на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною проектною площею 533,84 кв.м., будинок Г-5, поверх 0-1, що знаходиться в складі проекту «Будівництво мікрорайону житлових будинків з громадськими приміщеннями по АДРЕСА_2 . П`ята черга будівництва», що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:5006, забудовником якого є ТОВ «Акварелі Девелопмент Холдінг».

Постановою Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено.

Постановою Касаційного цивільного Суду в складі Верховного Суду від 24 квітня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Зубицької Л.М. задоволено. Постанову Апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року скасовано, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року залишено в силі.

В подальшому, у червні 2020 року представник ОСОБА_4 - адвокат Безсмертна М.Т. звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову у даній справі, яке мотивовано тим, що підставою вжиття заходів забезпечення позову були побоювання позивача ОСОБА_3 щодо подальшого безперешкодного вчинення правочинів відповідачами щодо відчуження нерухомості, що є предметом судового розгляду, що начебто зробить неможливим виконання рішення суду щодо визнання права власності на такі об`єкти за позивачем.

Вказувала, що з характеру спірних правовідносин, що склались між сторонами, вбачається, що основною та першочерговою позовною вимогою позивача є визнання укладеного між ним та відповідачем ОСОБА_1 27 серпня 2015 року договору позики удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину - договору надання послуг на придбання нерухомого майна з елементами договору комісії. Проте така позовна вимога жодним чином до об`єкту нерухомого майна та майнових прав на об`єкт нерухомого майна, про які зазначено в заяві про забезпечення позову, не відноситься, а її задоволення судом згідно діючого цивільного законодавства не являється правовою підставою виникнення у позивача прав на об`єкт нерухомого майна та майнових права на об`єкт нерухомого майна, відносно яких судом було вжито заходів забезпечення позову.

Представник ОСОБА_4 - адвокат Безсмертна М.Т. зазначала, що наявність позову про визнання договору позики удаваним правочином, визнання права власності на нежитлове приміщення не є підставою для заборони власнику розпоряджатись належним йому приміщенням, та окрім того, задовольняючи такі вимоги позивача ОСОБА_3 , суд допустив порушення прав іншої особи, оскільки арешт було накладено на об`єкт нерухомого майна, який на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 21 грудня 2017 року належить на праві власності ОСОБА_4 .

Окрім порушення майнового права ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна, остання несе колосальні фінансові втрати на утримання даного об`єкту, оскільки при наявності забезпечення потенційні орендарі мають побоювання для довгострокової оренди та відмовляються від неї. Також вказує, що оренда даного об`єкта нерухомості згідно ринкової вартості становить 200,00 грн за кв.м. = 97 100,00 грн на місяць, комунальні послуги на утримання об`єкта нерухомості складають 10 000,00 грн в місяць. Таким чином відповідач ОСОБА_4 уже понесла витрати за неправомірне накладення забезпечення протягом 28 місяців в сукупному розмірі 2 998 800,00 грн, хоча ОСОБА_4 й не порушувала право позивача.

Враховуючи наведене, представник ОСОБА_4 - адвокат Безсмертна М.Т. просила суд скасувати заходи забезпечення, що вжиті ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року в частині накладення арешту на нежитлове приміщення - загальною площею 485,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, серія та номер 3239, від 21 грудня 2017 року, номер запису про право власності 24092907, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Біловолом С.М.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2020 року клопотання представника відповідача ОСОБА_4 - Бесмертної М.Т. про скасування заходів забезпечення позову залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Зінкевич Д.В. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити клопотання про скасування заходів забезпечення позову, що вжиті ухвалою від 16 лютого 2018 року. Судовий збір стягнути з позивача ОСОБА_3 .

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає принципам та вимогам, які ставляться до судового рішення, обставини викладені у ній не відповідають дійсності у зв`язку із наступним.

Вказує, що основною підставою для вжиття заходів забезпечення позову були побоювання позивача ОСОБА_3 щодо подальшого безперешкодного вчинення правочинів відповідачами щодо відчуження нерухомості, що є предметом судового розгляду, що начебто зробить неможливим виконання рішення суду щодо визнання права власності на такі об`єкти за ним, однак суд не в повній мірі з`ясував обсяг позовних вимог та відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам, оскільки з характеру спірних правовідносин вбачається, що основною та першочерговою позовною вимогою ОСОБА_3 є визнання укладеного між ним та ОСОБА_1 27 серпня 2015 року договору позики удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину - договору надання послуг на придбання нерухомого майна з елементами договору комісії. Дана позовна вимога жодним чином до об`єкту нерухомого майна та майнових правна об`єкт нерухомого майна, про які було зазначено в заяві про забезпечення позову не відноситься, а її задоволення судом не є правовою підставою для виникнення у позивача прав на об`єкт нерухомого майна чи майнових прав.

Апелянт посилається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові №752/6255/18, відповідно до якого наявність позову про визнання договору позики удаваним правочином, визнання права власності на нежитлове приміщення не є підставою для заборони власнику розпоряджатись приміщенням. Та окрім того, суд допустив порушення прав іншої особи, оскільки арешт було накладено на об`єкт нерухомого майна, який на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 21 грудня 2017 року належить на праві власності ОСОБА_4 , що не була залучена судом до розгляду справи. Таким чином ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року про забезпечення позову та оскаржувана ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2020 року порушує майнове право власника на об`єкт нерухомого майна.

Разом з наведеним, апелянт зазначає, що суд мав застосувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків, які можуть бути спричинені забезпеченням позову у випадку відмови у позові. Позивач ОСОБА_3 є нерезидентом, ним не надано та в матеріалах справи відсутні підтвердження, що на території України у нього наявне майно або належним чином зареєстроване місце проживання та/або перебування.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта у справі ОСОБА_6 підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити. Мотивуючи свої доводи тим, що забезпечення судом поданого ОСОБА_3 позову шляхом накладення арешту на спірне приміщення призводить до порушення прав відповідачки ОСОБА_4 , оскільки остання позбавлена можливості здати вказане приміщення в оренду на тривалий час.

Представник відповідачки ОСОБА_4 , адвокат Безсмертна М.Т. підтримала доводи апеляційної скарги поданої представником відповідачки ОСОБА_1 , адвокатом Зінкевичем Д.В. та просила її задовольнити оскільки тривалість розгляду справи порушує права її довірителя, оскільки вона позбавлена можливості здати приміщення в довготривалу оренду.

Представники позивача у справі ОСОБА_3 , адвокати Зубицька Л.М. та Сабєтов Д.В. заперечили, що доводів викладених в апеляційній скарзі та просили залишити її без задоволення, оскільки доводи які ОСОБА_4 виклала в заяві про скасування заходів забезпечення позову повністю повторюють обставини, якими відповідачі обґрунтовували свої заперечення щодо необхідності накладення арешту на спірне майно та були предметом розгляду касаційного суду. Будь яких нових обставин, які б виникли після розгляду Верховним Судом касаційної скарги ОСОБА_3 відповідачі не зазначили, а тому суд першої інстанції на їх думку прийшов до законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування заходів забезпечення позову до закінчення розгляду справи по суті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання представника ОСОБА_4 - Безсмертної М.Т. про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року, мотивував своє рішення тим, що суттєвих обставин або доказів на підтвердження того, що заходи забезпечення позову втратили свою актуальність представником відповідача до суду надано не було. Суд першої інстанції також наголошував, що доводи представника відповідача, викладені в заявлено клопотанні, були предметом судового розгляду вищих інстанцій, в тому числі Верховного Суду, в ході яких було надано ретельну та мотивовану оцінку вказаних доводів та обставин. Також зазначено, що на момент розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову спір між сторонами по суті не вирішений, розгляд справи не завершений, а наведені позивачем доводи та надані документи підтверджують наявність спору між сторонами.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції виходячи із наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову відповідає з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст.152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року, міститься роз`яснення, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, відповідно до якого просив : визнати укладений між ним та ОСОБА_1 27 серпня 2015 року договір позики удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину - договору надання послуг на придбання нерухомого майна з елементами договору комісії; визнати за ним право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 485,5 кв.м., зареєстроване на праві власності за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 25 вересня 2015 року; перевести на нього права покупця майнових прав на нежитлове приміщення в об`єкті житлової нерухомості загальною проектною площею 533,84 кв.м., будинок Г-5, поверх 0-1 в складі проекту «Будівництво мікрорайону житлових будинків з громадськими приміщеннями по АДРЕСА_2 . П`ята черга будівництва», які належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 20 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Акварелі Девелопмент Холдинг» (а.с.1-13, т.1).

Разом з позовною заявою ОСОБА_3 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просив: накласти арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 21 грудня 2017 року; заборонити ТОВ «Акварелі Девелопмент Холдінг» вчиняти дії: будь-яким способом здійснювати внесення змін до договору, передачу прав на предмет договору або в будь-який інший спосіб розпоряджатися нежитловим приміщенням в об`єкті житлової нерухомості загальною проектною площею 533,84 кв.м., будинок Г-5, поверх 0-1, в складі проекту «Будівництво мікрорайону житлових будинків з громадськими приміщеннями по АДРЕСА_2 . П`ята черга будівництва», що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :0600:01:005:5006, майнові права на який відчужено ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 20 квітня 2016 року Г5.НП1-05N-20042016-ИП; заборонити органам державної реєстрації прав та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з реєстрацією майнових прав та/або реєстрацією обтяжень на об`єкт нерухомості та/або об`єкт незавершеного будівництва та/або майнових прав на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною проектною площею 533,84 кв.м., забудовником якого є ТОВ «Акварелі Девелопмент Холдінг» (а.с.50-55, т.1).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року клопотання ОСОБА_3 задоволено. Накладено арешт на нежитлове приміщення загальною площею 485,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, серія та номер 3239, від 21 грудня 2017 року, номер запису про право власності 24092907, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Біловолом С.М.; заборонено ТОВ «Акварелі Девелопмент Холдінг» вчиняти дії: будь-яким способом здійснювати внесення змін до договору, передачу прав на предмет договору або в будь-який інший спосіб розпоряджатися нежитловим приміщенням в об`єкті житлової нерухомості загальною проектною площею 533,84 кв.м., будинок Г-5, поверх 0-1, в складі проекту «Будівництво мікрорайону житлових будинків з громадськими приміщеннями по АДРЕСА_2 . П`ята черга будівництва», що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :0600:01:005:5006, майнові права на який відчужено ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 20 квітня 2016 року Г5.НП1-05N-20042016-ИП; заборонено органам державної реєстрації прав та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з реєстрацією майнових прав та/або реєстрацією обтяжень на об`єкт нерухомості та/або об`єкт незавершеного будівництва та/або майнових прав на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною проектною площею 533,84 кв.м., будинок Г-5, поверх 0-1, що знаходиться в складі проекту «Будівництво мікрорайону житлових будинків з громадськими приміщеннями по АДРЕСА_2 . П`ята черга будівництва», що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:5006, забудовником якого є ТОВ «Акварелі Девелопмент Холдінг» (а.с.58-60).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 оскаржувала ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 лютого 2018 року про забезпечення позову й постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року, після її перегляду в апеляційному порядку, дану ухвалу залишено в силі (а.с.185-188, т.1).

Відповідно до положень частини 1 статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до пункту 10 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 2 грудня 2006 року вказано, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Системний аналіз позовної заяви та заяви про забезпечення позову дають підстави для висновку, що між сторонами дійсно існує спір щодо нежитлових приміщень, а обраний вид забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами. Крім того, матеріалами справи підтверджено, що після відкриття провадження у справі відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу із ОСОБА_4 щодо відчуження частини спірного майна, що підтверджується витягом з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.90-93, т.1). Вказане свідчить про можливість утруднення виконання чи невиконання можливого рішення суду першої інстанції у випадку задоволення позову.

Крім того, подаючи заяву про скасування заходів забезпечення позову ОСОБА_4 не надала доказів та не навела обґрунтованих підстав, які б вказували на суттєву зміну обставин по справі чи на неактуальність вжитих заходів забезпечення позову.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції мав застосувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків, які можуть бути спричинені забезпеченням позову у випадку відмови у позові сприймаються апеляційним судом критично з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Таким чином, заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову, не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову.

Крім цього, суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення за наявності одночасно таких підстав: 1) якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України; 2) якщо позивач не має майна, що знаходиться на території України.

Однак, стороною відповідача не було надано доказів існування зазначених підстав.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявників щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки спірне майно фактично перебуває у її володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Крім того судом враховується, що ОСОБА_4 , як особа, яка подала заяву про скасування заходів забезпечення позову, не оскаржила ухвалу місцевого суду про відмову у задоволенні вказаного клопотання тобто фактично погодилася із ухваленим у справі судовим рішення.

Також колегія суддів враховує, що доводи апелянта у справі - відповідачки ОСОБА_1 щодо порушення її прав ухваленим у справі судовим рішення є безпідставними, оскільки на час розгляду вказаної справи та постановлення оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 не є власником вказаного майна, а тому її доводи щодо неможливості повноцінного користування в тому числі і здача його в оренду на тривалий час є безпідставними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального права та процесуального законодавства і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Зінкевичем Дмитром Валерійовичем , залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її та оскарженню в касаційному пордку не підлягає.

Повний текст постанови викладено 21 січня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв