Справа № 127/7591/20
Провадження № 22-ц/801/2418/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 рокуСправа № 127/7591/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Медвецького С. К.,

суддів: Оніщука В. В., Копаничук С. Г.,

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 127/7591/20 за апеляційною скаргою адвоката Міщенко А. Г. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Гуменюка К. П. у залі суду, повний текст якого складено 18 травня 2020 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі КП ВМР Вінницяміськтеплоенерго») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що комунальне підприємство є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання - обслуговує квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де фактично зареєстровані та проживають відповідачі.

Відповідачі заборгували за надані послуги з централізованого теплопостачання та гарячого водопостачання станом на 31 жовтня 2020 року 21 969,33 грн.

З огляду на викладене, КП ВМР Вінницяміськтеплоенерго» просило суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 01 березня 2017 року по 31 січня 2020 року з урахуванням суми втрат від інфляційних процесів та 3% річних від суми основного боргу в розмірі 24 158,98 грн, з яких: 21 969,33 грн сума заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання; 861,39 грн 3% річних від простроченої суми заборгованості; 1 601,26 грн сума втрат від інфляційних процесів, а також стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в розмірі 24 158,98 грн, з яких: 21 969,33 грн сума заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання; 861,39 грн 3% річних від простроченої суми заборгованості; 1 601,26 грн сума втрат від інфляційних процесів

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачами порушено «Правила надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» у зв`язку з чим виникла заборгованість за наданими послугами, які у добровільному порядку відповідачі відмовляються сплатити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У жовтні 2021 року адвокат Міщенко А. Г. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог в цій частині.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 23 жовтня 2021 року для розгляду указаної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Медвецький С. К., судді: Оніщук В. В., Копаничук С. Г.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 жовтня 2021 року витребувано матеріали цивільної справи № 127/7591/20 з Вінницького міського суду Вінницької області.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та відкрито апеляційне провадження у справі. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 листопада 2021 року справу призначено до розгляду на 18 листопада 2021 року у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не підписувала договір про надання комунальних послуг.

Окрім цього, вона тривалий час не проживає за вказаною адресою та не користується комунальними послугами, які надає позивач, оскільки фактично проживає у м. Києві.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

10 листопада 2021 року від КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» є теплопостачальним підприємством, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов, визначених «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою КМУ від 21 липня 2005 року за № 630.

Позивач обслуговує житлове помешкання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де фактично зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З особового рахунку № НОМЕР_1 слідує, що у зазначеній квартирі площею 60,7 м2 проживають: квартиронаймач/власник ОСОБА_1 , сестра ОСОБА_2 , племінники: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

З матеріалів справи слідує, що між сторонами виник спір з приводу надання послуг з централізованого теплопостачання, які регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМ України від 21 липня 2005 року №630.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону передбачено, що споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 7 вказаного Закону індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.

Звернувшись в суд з позовом Комунальним підприємством Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, обґрунтовуючи вимогу наданням таких послуг та відсутністю їх оплати.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 вказала на відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг та на факт розміщення позивачем типового договору в засобах масової інформації та на сайті постачальника послуги, вважаючи, що такий спосіб укладення договору є неналежним.

Положеннями статей 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Обов`язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572.

Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов`язок, а не як право сторін.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 вересня 2019 року справа № 522/401/15-ц.

Відповідно до абзаців 1, 2, 3 частини 5 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

У разі укладення публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг виконавці комунальних послуг розміщують вимоги до якості відповідних послуг згідно із законодавством та іншу необхідну інформацію для кожного багатоквартирного будинку окремо на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на власному веб-сайті. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування таких вимог у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Крім того, відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

З матеріалів справи слідує, що Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» запропонувало населенню публічну оферту для ознайомлення та укладення договорів про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води шляхом опублікування у Вінницькій газеті № 32 від 03 серпня 2018 року типового договору приєднання (а.с.10). Також зміст договору розміщено на веб-сайті підприємства.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що між КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» та відповідачами відсутні належно оформлені договірні відносини, однак своєю поведінкою відповідачі засвідчили свою волю до настання відповідних правових наслідків, а саме отримання ними зазначених послуг.

Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Частиною 1 ст. 68 ЖК України передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 751/3840/15-ц зазначено, що:

«споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, вірно встановив, що права позивача відповідачами порушені, оскільки відповідачі не оплачували надані послуги з централізованого теплопостачання, тому права підприємства підлягають захисту шляхом солідарного стягнення з відповідачів на користь КП ВМР ВМТЕ заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання станом на 31 січня 2020 року в розмірі 24 158,98 грн, з яких: 21696 грн заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, 861,39 грн - 3% річних, 1601,26 грн інфляційні втрати.

Звертається увага на те, що ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині розміру заборгованості, а в силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що вона у цій квартирі не проживає та не має сплачувати комунальні послуги з огляду на таке.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частин 1, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 «Про житлово-комунальні послуги» зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

З огляду на викладене, нести витрати по оплаті наданих житлово-комунальних послуг зобов`язані особи місце проживання яких, у цій квартирі, зареєстровано у встановленому порядку.

Більше того, з особового рахунку № НОМЕР_1 слідує, що ОСОБА_1 є квартиронаймачем/власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки місце проживання ОСОБА_5 у встановленому порядку зареєстровано у зазначеній квартирі, вона є споживачем житлово-комунальних послуг, тому має відповідати за порушення зобов`язань за оплату їх вартості солідарно з рештою осіб, які в ній проживають.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Міщенко А. Г. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за ОСОБА_5 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач С. К. Медвецький

судді: В. В. Оніщук

С. Г. Копаничук