ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 січня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/31/20

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/173/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді - Бобрової І.О.,

суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретарів - Зіньковець О.О., Шкарупи Ю.В.,

учасники справи:

позивач-відповідач Чернігівська міська рада,

відповідач-позивач ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перша чернігівська державна нотаріальна контора,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 вересня 2020 року у справі за позовом Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 про визнання майна померлої ОСОБА_2 відумерлою спадщиною та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на квартиру,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Чернігів,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -29.09.2020,

У С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року Чернігівська міська рада звернулась із позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , що належала померлій ОСОБА_2 на праві власності, та передати у власність територіальній громаді м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради.

В обґрунтування своїх вимог Чернігівська міська рада посилалась на те, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності на підставі свідоцтва, виданого 21.06.2011 Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради. 05.03.2013 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування зазначеної квартири, який рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 18.06.2015 (справа № 750/2644/15-ц) було визнано недійсним. Квартира повернулася у власність ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на її майно, зокрема на вищевказану квартиру. У вересні 2018 року ОСОБА_1 зверталась із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлою з метою подальшого оформлення спадкових прав, однак, її заяву залишено без розгляду.

Спадщина ОСОБА_2 до часу звернення з позовною заявою законними спадкоємцями не прийнята, тому Чернігівська міська рада змушена звернутися з позовом про визнання майна померлої відумерлою спадщиною.

28 січня 2020 року відповідачка за первісним позовом ОСОБА_1 в особі свого представника подала зустрічну позовну заяву до Територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради про встановлення факту проживання ОСОБА_1 , як спадкоємця за законом четвертої черги, однією сім`єю із спадкодавцем ОСОБА_2 з жовтня 2010 року по день смерті останньої та визнання права власності на її квартиру в порядку спадкування за законом.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з жовтня 2010 року вона фактично проживала однією сім`єю із ОСОБА_2 до дня її смерті, доглядала її, сплачувала комунальні послуги, в них був спільний побут, господарство та бюджет. Цей факт можуть підтвердити сусіди померлої. Після смерті спадкодавиці, ОСОБА_1 разом зі своєю матір`ю за власні кошти здійснили її поховання. У зв`язку з тим, що факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як спадкодавця з спадкоємцем понад 5 років однією сім`єю не підтверджується документально, остання вимушена звернутись до суду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.09.2020 позовні вимоги Чернігівської міської ради задоволено. Квартиру АДРЕСА_1 , що належала на праві власності померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , визнано відумерлою спадщиною та передано у власність територіальній громаді м. Чернігова в особі Чернігівської міської ради. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржниця ОСОБА_1 особі свого представника просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, у задоволенні позову Чернігівської міської ради відмовити. Вважає, що рішення суду першої інстанції винесено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи з порушенням судом норм матеріального і процесуального права.

Так, одинока ОСОБА_2 , що мала поганий стан здоров`я та потребувала сторонньої допомоги, у 2010 році звернулась до своєї знайомої ОСОБА_3 з пропозицією щоб дочка останньої ОСОБА_4 переїхала до неї жити та почала здійснювати за нею догляд. Прийнявши пропозицію, ОСОБА_4 у жовтні 2010 року переїхала до квартири ОСОБА_2 та здійснювала за нею догляд. При цьому позивачці за зустрічним позовом було 19 років, вона була студенткою та мала багато вільного часу.

ОСОБА_2 проживаючи разом з ОСОБА_1 ще деякий час продовжувала користуватись послугами соціальних працівників, оскільки остання навчалась на денній формі навчання та не мала змоги увесь час з нею перебувати.

Після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за законом четвертої черги. За заявою було заведено спадкову справу до майна померлої та одночасно роз`яснено, що для прийняття спадщини необхідно встановити юридичний факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем понад 5 років. Постановою Чернігівського апеляційного суду, залишеною без змін після перегляду Верховним Судом, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не надав правової оцінки наявним у ОСОБА_1 оригіналам документів на ім`я померлої, заявам сусідів, квитанціям про сплату комунальних послуг, документам щодо поховання ОСОБА_2 , матеріалам спадкової справи та іншим доказам по справі.

Окрім цього, судом першої інстанції не взято до уваги клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 про відкладення судового засідання та розглянуто справу без його участі. Також суд задовольнив клопотання про допит свідків, однак їх в судове засідання викликано не було, у зв`язку з чим сторона позивачки за зустрічним позовом просить викликати та допитати свідків під час апеляційного розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Чернігівська міська рада просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. На думку позивача судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 не надала належних доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю зі ОСОБА_2 понад 5 років. Спадщина, що відкрилась у 2016 році після смерті ОСОБА_2 ніким не прийнята, тому визнана судом відумерлою та передана у власність територіальної громади. Доводи апеляційної скарги про те, що обставини, на які посилається апелянт, як на підставу своїх вимог, підтверджуються свідоцтвом про поховання, документами щодо організації та проведення поховання, витратами на поховання, суд першої інстанції справедливо не взяв до уваги, оскільки вказані документи датовані після смерті ОСОБА_2 та не є доказами спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понад 5 років. Інших доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, крім пояснень ОСОБА_1 та пояснень свідків не надано, а враховуючи позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 30.10.2019 (справа № 643/6799/17), від 27.02.2019 (справа № 522/25049/16-ц), пояснень свідків недостатньо для встановлення факту проживання однією сім`єю.

Разом з цим, ОСОБА_2 надавалось надомне обслуговування відділенням соціальної допомоги, як одинокій пенсіонерці, до 05.03.2013, що також спростовує доводи ОСОБА_1 щодо її проживання зі ОСОБА_2 однією сім`єю понад 5 років до смерті останньої.

Крім того, Чернігівським апеляційним судом було встановлено, що, укладаючи договір дарування своєї квартири, ОСОБА_2 допустилась помилки, оскільки вважала, що сім`я ОСОБА_1 буде і надалі здійснювати за нею догляд, чого фактично не відбулося.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу третя особа, що не має самостійних вимог до предмету спору, не скористалась.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги Чернігівської міської ради та відхиляючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факт її проживання як спадкоємця за законом четвертої черги однією сім`єю зі ОСОБА_2 з жовтня 2010 року по день смерті останньої. Одночасно суд дійшов до висновку, що, у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців ОСОБА_2 , її нерухоме майно є відумерлою спадщиною і підлягає передачі у власність територіальної громади м. Чернігова.

Колегія суддів вважає такі висновки суду обґрунтованими та погоджується із рішенням суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , 1928 року народження, відповідно до висновку МСЕК та довідки МСЕ № 107069 від 16.09.1993 була особою з інвалідністю 2 групи по зору, безстроково, визнана непрацездатною (а.с. 73-74).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла гр. ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 11.04.2016 серії НОМЕР_1 (а.с. 70).

Лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_2 за № 152 від 11.04.2016 видане Чернігівською міською лікарнею № 2 Чернігівської міської ради заявниці ОСОБА_3 , що вказана в свідоцтві як племінниця померлої (а.с. 102).

11.04.2016 ОСОБА_3 отримала свідоцтво про поховання ОСОБА_2 (а.с. 101) та, відповідно до договору-замовлення № 1401 від 11.04.2016 на організацію та проведення поховання та накладних на отримання ритуальних атрибутів та послуг, організувала та оплатила поховання померлої ОСОБА_2 (а.с. 104-106).

Матеріали справи не містять даних щодо витрат на поховання ОСОБА_2 , які несла безпосередньо ОСОБА_1 .

З витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 за життя була власницею квартири за адресою АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності від 21.06.2011, виданого Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради (а.с. 84). З копії технічного паспорту на вказану квартиру вбачається, що квартира є однокімнатною, житловою площею 18,6 кв.м., загальною 35,8 кв.м. (а.с. 85).

З 25.04.1991 до 20.04.2016 ОСОБА_2 була зареєстрована в даному житлі (а.с.151).

05.03.2013 між ОСОБА_2 (дарувальником) та ОСОБА_1 (обдаровуваною) був укладений договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_2 .

22.06.2013 ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_7 (а.с.53), який було розірвано за рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.03.2019 (а.с.55)

10 липня 2014 року у спірній квартирі за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано ще дві особи ОСОБА_1 та її малолітня дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 54, 151).

06.03.2013 ОСОБА_2 звернулась до територіального центру соціального обслуговування Деснянської районної у м. Чернігові ради із заявою, в якій просила зняти її з обслуговування з 06.03.2013, у зв`язку з тим, що догляд за нею здійснюватиме її знайома ОСОБА_3 . За результатами розгляду заяви видано наказ № 131-СП від 06.03.2013 про припинення соціального обслуговування гр. ОСОБА_2 (а.с. 107-108).

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 18.06.2015 були встановлені наступні обставини. ОСОБА_2 була людиною похилого віку, на час укладення договору дарування досягла 85 років, мала інвалідність 2 групи по зору безстроково, мала знижену рухову активність, потребувала соціальної допомоги вдома та обслуговування, оскільки не мала будь-яких родичів, зобов`язаних її утримувати. Через це з 04.11.1996 ОСОБА_2 було зараховано на безоплатній основі на надомне обслуговування відділенням соціальної допомоги. Вказане обслуговування було припинено 05.03.2013 (а.с.108) за заявою ОСОБА_2 , де вона вказала, що її доглядатиме ОСОБА_3 (а.с.107). З лютого 2013 року стан здоров`я ОСОБА_2 погіршився і вона не могла самостійно пересуватися. З показань свідків було встановлено, що в цей період протягом двох тижнів догляд за ОСОБА_2 здійснювала ОСОБА_3 . Суд дійшов до висновку, що ОСОБА_9 , укладаючи договір дарування квартири, допустилась помилки, вважаючи, що сім`я ОСОБА_1 має і надалі здійснювати за нею догляд, чого фактично не відбулося. Рішення суду набрало законної сили 18.06.2015 (а.с. 10-13).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 відкрилась спадщина на її майно, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 08.10.2016 звернулась до Першої Чернігівської державної нотаріальної контори із заявою щодо оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_2 як спадкоємець за законом четвертої черги. За заявою відкрито спадкову справу № 675/20016. Після подачі 04.02.2020 заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, державним нотаріусом О.І. Підгайною було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 156-159).

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 24.09.2019, залишеною без змін Верховним Судом, заяву ОСОБА_1 про встановлення вищевказаного факту залишено без розгляду.

В матеріалах справи знаходиться заява від 11.07.2018 сусідів ОСОБА_2 - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , де вони стверджують, що ОСОБА_1 дійсно проживала разом з померлою з жовтня 2010 року до дня смерті останньої. Підписи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 посвідчені нотаріально. У власноручно написаній заяві сусідка померлої ОСОБА_12 також підтверджувала вказаний факт (а.с.98,99).

На підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_1 надано п`ять квитанцій на суму 582,74 грн про оплату в квітні 2015 року комунальних послуг. В цей час ОСОБА_1 була власником спірної квартири за договором дарування, а позов про визнання даного договору недійним перебував на розгляді в суді.

Інших доказів факту проживання ОСОБА_1 зі ОСОБА_2 як спадкоємця зі спадкодавцем однією сім`єю понад 5 років матеріали справи не містять.

На думку колегії суддів, оцінивши всі докази в сукупності, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із частинами першою та другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (статті 1217,1258 ЦК України).

Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином, для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю (постанова Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 522/18290/16).

Згідно із ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільними побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Верховний Суд України у п.21 постанови Пленуму №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику в справах про спадкування», зазначає, що при вирішенні спору про право на спадщину четвертої черги спадкоємців за законом, судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Верховного Суду від 23.05.2020 року у справі №686/8440/16-ц, провадження №61-15699св19).

Як зазначено вище, ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі ОСОБА_2 з 10.07.2014, однак час її реєстрації в спірній квартирі до часу смерті спадкодавця ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) складає менше п`яти років і тому не є підставою встановлення факту проживання однією сім`єю понад п`ять років у розумінні ст. 1264 ЦК України.

Той факт, що до березня 2013 року ОСОБА_2 перебувала на обліку в центрі соціального обслуговування як одинока пенсіонерка та особа з інвалідністю також виключає факт спільного проживання відповідачки-позивачки ОСОБА_1 зі ОСОБА_2 .

Письмові докази - письмові пояснення сусідів суд першої інстанції вірно не взяв до уваги з огляду на те, що вказані особи не були допитані судом в установленому порядку, а викладені в їх письмових поясненнях обставини суперечать встановленим судом фактам.

Доводи апеляційної скарги щодо оплати витрат на поховання померлої колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані витрати понесла ОСОБА_3 , а не ОСОБА_1 , окрім цього варто зазначити, що само по собі понесення витрат на поховання не може бути підтвердженням факту спільного проживання (постанова Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 522/18290/16-ц).

Відхиляє апеляційний суд і доводи стосовно того, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки звернення особи із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не підтверджує право цієї особи спадкувати майно спадкодавця. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.04.2020 по справі № 522/4893/16-ц.

Інші обставини, які б достеменно вказували на проживання ОСОБА_1 зі ОСОБА_2 з жовтня 2010 року до дня смерті останньої однією сім`єю, ведення ними спільного побуту, наявність між ними взаємних прав та обов`язків судом не встановлено.

Відповідно до статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Заява про визнання спадщини ОСОБА_2 відумерлою подана Чернігівською міською радою в порядку та в строк, визначений чинним законодавством. Встановивши, що спадщину після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ніхто не прийняв, ОСОБА_1 її спадкоємцем не є, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_1 своїх позовних вимог не довела.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального закону, зокрема розгляд справи за відсутність сторони відповідача та не проведення допиту свідків, про допит яких було заявлено на підготовчому судовому засіданні, колегія суддів вважає безґрунтовними. Підготовче судове засідання 11.03.2020 було проведено за відсутності сторін. Напередодні представником ОСОБА_1 була подана заява про проведення даного засідання без його участі (а.с.143). Розгляд справи по суті призначався п`ять разів. В судові засідання призначені на 02.04.2020, на 25.05.2020, на 23.06.2020 відповідачка-позивачка та її представник не з`явилися. За заявою останнього розгляд справи відкладався через зайнятість представника в інших судових засіданнях. Дата відкладення визначалася з врахуванням дат, які просив представник (а.с.160,172,183). В судовому засіданні 13.07.2020 після опитування сторін була оголошена перерва для виклику свідків, список яких був зазначений в зустрічній позовній заяві. Час наступного розгляду справи 21.09.2020 - був визначений та узгоджений з представниками сторін. Свідкам направлені судові повістки, які ними були завчасно отримані (а.с. 203-211). 16.09.2020 представник відповідача - позивача вчетверте подав заяву про відкладення розгляду справи через зайнятість його у іншому процесі (а.с.218). Свідки в судове засідання 21.09.2020 не з`явилися. Відповідач-позивач ОСОБА_1 про причини своєї неявки не повідомила, явку свідків не забезпечила.

Суд першої інстанції з огляду на положення ст.223 ЦПК України обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Враховуючи викладене, порушень процесуального закону при ухваленні 21.09.2020 рішення судом першої інстанції допущено не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 слід стягнути недоплачений при подачі апеляційної скарги судовий збір.

З витребуваного апеляційним судом звіту про оцінку квартири вбачається, що вартість спірної квартири становить 248 216 грн. Відповідно, судовий збір при подачі апеляційної скарги мав бути сплачений в сумі 10569, 3 грн. Сплачена скаржницею сума судового збору- 5403,9 грн - була визначена без врахування вартості квартири. Недоплачена сума - 5165,4 грн (10569, 3 - 5403,9 = 10569, 3) повинна бути стягнута з ОСОБА_1 на користь держави.

При ухваленні рішення судом першої інстанції питання про розподіл судових витрат не вирішувався. Вказані питання (виходячи з вартості спірної квартири) повинні бути вирішені судом в порядку ст.270 ЦПК України.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 21 вересня 2020 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , що проживає у АДРЕСА_2 ) на користь держави недоплачений при подачі апеляційної скарги судовий збір в сумі 5165 (п`ять тисяч сто шістдесят п`ять ) грн 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 21.01.2021