ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 630/338/20 Головуючий суддя І інстанції Малихін О. О.
Провадження № 22-ц/818/819/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яцина В.Б. (суддя-доповідач),

суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Люботинського міського судуХарківської області від 09 жовтня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Малихіна О.О., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області, ОСОБА_3 , про визнання за ОСОБА_2 права користування житловими приміщеннями,

встановив:

20 липня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: виконавчий комітет Люботинської міської ради Харківської області, ОСОБА_3 , про визнання за ОСОБА_2 права користування житловими приміщеннями.

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 (до шлюбу ОСОБА_4 ), яка разом із ОСОБА_1 володіє на праві спільної часткової власності житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку позивач ОСОБА_2 зі своєю дружиною фактично проживає з 2013 року, та в період спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син. З метою реєстрації фактичного місця проживання позивач ОСОБА_2 звернувся до виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, однак, отримав відмову у проведенні реєстрації, тому що співвласник житлового будинку ОСОБА_1 не дає згоди на його реєстрацію за вказаною адресою. Так як, позивач обмежений у праві користування жилим приміщенням, то він був змушений звернутися з вказаним позовом до суду.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право користування житловими приміщеннями: житлова кімната 1-4 площею 6,4 кв.м, ванна 1-5 площею 3,30 кв.м, кухня 1-6 площею 14,50 кв.м, житлова кімната 1-7 площею 11,2 кв.м, напівпідвальні приміщення в літ. «анп» - сарай «ІІ» площею 19,30 кв.м, сарай «ІІІ» площею 11,80 кв.м, в житловому будинку літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 09 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням, а саме житловими кімнатами № 1-4 площею 6,4 кв.м, № 1-7 площею 11,2 кв.м, ванною № 1-5 площею 3,30 кв.м, кухнею № 1-6 площею 14,50 кв.м, напівпідвальними приміщеннями в літ. «анп» - сарай «ІІ» площею 19,30 кв.м, сарай «ІІІ» площею 11,80 кв.м, в житловому будинку літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який в 52/100 частинах належить на праві власності ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в сумі 840,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Вказала, що 20.09.2020 нею було подано до суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, але суд його не прийняв до уваги, клопотання не було розглянуто, відповідної ухвали судом постановлено не було, чим суд порушив її права стосовно рівного доступу до правосуддя та не надав змогу у повному обсязі довести всі обставини по справі, судом першої інстанції безпідставно відхилено її доводи щодо неправомірної поведінки позивача та його дружини через яку вона вважає небажаною реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 в житловому будинку та не надано часу для надання відповідних доказів.

Зазначила, що її сестра ОСОБА_3 добровільно не виконує рішення суду по іншій справі № 630/491/16-ц, тим самим підтверджує своє негативне ставлення до неї, що в свою чергу можна віднести теж до порушення правил соціалістичного співжиття. Щодо порушення позивачем співжиття, то на підтвердження вказаних обставин до апеляційної скарги надає новий доказ - висновки фахівця з питань судово-медичних експертиз, щодо нанесення їй тілесних пошкоджень з боку ОСОБА_2 , та вважає, що при систематичному порушенні правил соціалістичного співжиття, які унеможливлюють проживання в одній квартирі чи в одному будинку, є підставою для відмови у задоволенні позову щодо користування житловими приміщеннями.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, пояснення учасників справи, за відсутності позивача, належним чином повідомленого про розгляд справи, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно з положенням ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду у повній мірі відповідає.

Задовольняючи позов та визначаючи для користування відповідачу житлові та нежитлові приміщення у домоволодінні, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є чоловіком ОСОБА_3 , а отже є членом сім`ї ОСОБА_3 , якій на праві власності належить 52/100 частин у будинку, тому у позивача наявне похідне від співвласника право користування цими житловими приміщеннями та надвірними будівлями і спорудами.

Суд за недоведеністю відхилив доводи відповідача ОСОБА_1 щодо неправомірної, на її думку, поведінки позивача ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 , через яку вона вважає небажаною реєстрацію його місця проживання в житловому будинку

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_2 і третя особа ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2018 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області, та мають спільного малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції у Харківській області.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 216042604 від 13 липня 2020 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 217420554 від 23 липня 2020 року житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності відповідачу ОСОБА_1 в 48/100 частинах, та третій особі ОСОБА_3 в 52/100 частинах на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області, ухваленого 11 жовтня 2016 року у справі № 630/491/16-ц (а. с. 12-14).

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 11.10.2016 у справі № 630/491/16-ц було встановлено, що на 52/100 часток ОСОБА_7 припадають приміщення у житловому будинку літ. «А-1» - житлова кімната 1-4 площею 6,4 кв.м, ванна 1-5 площею 3,3 кв.м, кухня 1-6 площею 14,5 кв.м, житлова кімната 1-7 площею 11,2 кв.м, напівпідвальні приміщення в літ. «АНП» - сарай «ІІ» площею 19,3 кв.м., сарай «ІІІ» площею 11,8 кв.м., а також надвірні будівлі і споруди: літня кухня літ. «Г», навіс літ. «Н».

З посиланням на вказані обставини згаданим рішення суду позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Виділено в натурі ОСОБА_1 у домоволодіння по АДРЕСА_1 приміщення у житловому будинку літ. «А-1» - коридор 1-2 площею 8,8 кв.м, коридор 1-3 площею 10,8 кв.м, житлову кімнату 1-8 площею 19,2 кв.м, прибудову літ. «А1-1» площею 4,2 кв.м та напівпідвальні приміщення: сіни «І» в літ. «а» площею 6,2 кв.м, кухня 1-1 в літ. «анп» площею 19,60 кв.м та надвірні будівлі і споруди: відкриту веранду літ. «а1» та гараж літ. «В» (а .с. 15-16).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як вбачається із зазначеного рішення Люботинського міського суду Харківської області від 11.10.2016 у справі № 630/491/16-ц суд першої інстанції у цій справі визнав за позивачем ОСОБА_2 право користування саме на ті житлові приміщення, надвірні будівлі, які припадають на 52/100 домоволодіння, що належить його дружині ОСОБА_3 .

Цей факт визнала при апеляційному розгляді справи відповідач ОСОБА_1 .

Згідно з копією паспорту ОСОБА_2 зареєстрованим місцем проживання є адреса: АДРЕСА_2 , але з 2013 року позивач фактично проживає разом з дружиною ОСОБА_3 та сином, в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актами органу самоорганізації населення № 52 від 14 липня 2020 року, а також підтверджено третьою особою ОСОБА_3 в письмових поясненнях, які були до початку розгляду справи, та визнано відповідачем ОСОБА_1 .

Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого КП «Люботинське БТІ» станом на 10 листопада 2014 року, та наданого позивачем, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , має внутрішній поділ на дві ізольовані квартири - № 1 загальною площею 80,80 кв.м, житловою площею 48,40 кв.м, і № 2 загальною площею 50,30 кв.м, житловою площею 28,60 кв.м.(а. с. 17-21)

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до п.п. 11, 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, для реєстрації місця проживання особа подає органу реєстрації відповідну заяву, документ, до якого вносяться відомості про місце проживання, квитанцію про сплату адміністративного збору; та документи, що підтверджують право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї. Орган реєстрації відмовляє в реєстрації місця проживання, якщо особа не подала необхідних документів

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 листопада 2014 року в справі №6-158цс14, а також Верховний Суд у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 490/13776/13, від 21 лютого 2018 року у справі № 761/2265/14-ц, від 07 червня 2018 року у справі № 610/3565/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 645/8985/15-ц, від 06 серпня 2018 року у справі № 750/9228/17.

Позивач відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР належить до членів сім`ї співлавласника згаданого домоволодіння. За змістом зазначених норм матеріального права він має право користування житлом, яке знаходиться у власності його дружини ОСОБА_7 проти чого заперечує відповідач ОСОБА_1 з посиланням на фізичне насилля з боку позивача. При цьому всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст. 12, 81 ЦПК України відповідач не надала до суду на підтвердження своїх заперечень належних і допустимих доказів.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Судом безспірно встановлено, що позивач ОСОБА_2 вселився до спірного житла, як член родини наймача, та продовжує в ній проживати на даний час як член сім`ї співвласника - ОСОБА_3 , тому відповідно до ст. 150, 156 ЖК України та ст. 383, 405 ЦК України він має право на користування зазначеним приміщенням.

Сама по собі наявність неприязних відносин між сторонами не позбавляє позивача такого права.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що житлові права ОСОБА_2 порушені, а тому порушене право позивача на користування житловими приміщеннями, майном, яке належить на праві власності його дружині ОСОБА_3 - співвласниці, яка проти цього не заперечує, - підлягає захисту.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних відносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зазначила, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України згідно якого розгляд справи не за правилами загального позовного провадження, а у порядку спрощеного позовного провадження є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Згідно протоколу судового засідання від 09.10.2020 суд першої інстанції протокольною ухвалою відмовив у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи за правилами загального провадження, за безпідставністю (а.с. 59).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на те, що згідно ч. 4 ст. 274 ЦПК України справа за позовом про визнання права користування житловими та нежитловими приміщеннями має майновий характер, оскільки між сторонами виник спір щодо користування майном, що піддається грошовій оцінці, а обсяг та характер наданих сторонами доказів та відсутність необхідності призначення експертизи чи виклику свідків дозволяв суду розглянути справу в порядку спрощеного провадження.

Саме такий критерій грошової оцінки предмету спору використовує касаційний суд для розрізнення майнового спору від немайнового (п.п. 56, 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 910/13737/19)

На підтвердження доводів скарги щодо неправомірної поведінки позивача та його дружини, через яку відповідач вважає небажаною реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 в житловому будинку, не надання судом часу для подачі відповідних доказів, щодо порушення позивачем правил співжиття, ОСОБА_1 до апеляційної скарги додано нові докази - висновки фахівця з питань судово-медичних експертиз, щодо нанесення ОСОБА_1 тілесних пошкоджень з боку ОСОБА_2 , які колегією суддів не приймаються з огляду на те, що вказані докази не встановлюють причинного зв`язку виявлених у відповідача тілесних ушкоджень з діями позивача.

Крім того, частинами 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи, суд належним чином викликав відповідача, вона особисто приймала участь у розгляді справи, однак ніяких клопотань не заявляла.

Виходячи з наведених норм ст.ст. 83, 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не приймає надані до апеляційного суду висновки фахівця з питань судово-медичних експертиз, щодо нанесення ОСОБА_1 тілесних пошкоджень з боку ОСОБА_2 ,оскільки апелянтом не було доведено, що у неї виникли труднощі із поданням такого доказу до суду першої інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені та оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського судуХарківської області від 09 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 25 січня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.