Ухвала

19 січня 2021 року

м. Київ

справа № 638/10798/19

провадження № 61-528ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», третя особа - ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія» (далі - ТДВ «МСК», третя особа - ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що їй на праві приватної власності належить автомобіль «Volkswagen Touareg», державний номер НОМЕР_1 . 15 січня 2019 року о 16 год 40 хв на вул. Сумській, 68 у м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участі належного їй автомобілю та автомобілю «Ford B-Max», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який визнаний винним у порушенні правил дорожнього, що призвело до виникнення ДТП. У результаті ДТП належний їй автомобіль зазнав механічних ушкоджень. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 15 квітня 2019 року № 7298 завданий їй майновий збиток становить 126 790,82 грн. Згідно з полісом АМ/623781 цивільно-правова відповідальність власника «Ford B-Max» застрахована у ТДВ «МСК». 28 січня 2019 року вона звернулася до ТДВ «МСК» із заявою про виплату страхового відшкодування за заподіяну шкоду. Листом ТДВ «МСК» від 12 лютого 2019 року № 497 їй повідомлено, що ТДВ «МСК» не має підстав для прийняття рішення за її заявою про виплату страхового відшкодування і здійснення провадження у справі з метою встановлення причин та обставин ДТП 15 січня 2019 року та розміру заподіяного збитку, у зв`язку з тим, що страхувальник не повідомив страховика про те, що об`єкт вже був застрахований у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Домінанта» (далі - ТДВ «СК «Домінанта»). Добровільно відшкодувати завдану майнову шкоду ОСОБА_1 відмовляється.

Із урахуванням наведених обставин, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути на свою користь із ОСОБА_1 26 790,82 грн та із ТДВ «МСК» 100 000,00 грн на відшкодування майнової шкоди, заподіяної у наслідок ДТП; стягнути із відповідачів пропорційно розміру позовних вимог: судовий збір у розмірі 1 267,92 грн.; грошові кошти за проведення експертного автотоварознавчогого дослідження у розмірі 2 637,60 грн; грошові кошти на відшкодування витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року позов задоволений частково. Стягнуто із ТДВ «МСК» на користь ОСОБА_3 100 000,00 грн на відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП; стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 26 790,82 грн на відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. У задоволенні інших вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстави для звільнення ТДВ «МСК» від виплати страхового відшкодування відсутні, оскільки договір страхування із ТДВ «СК «Домінанта» укладений не ОСОБА_1 і не власником автомобілю «Ford B-Max», а попереднім власником автомобіля. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не було та не могло бути відомо про укладення договору страхування колишнім власником автомобіля із ТДВ «СК «Домінанта». Тому у ТДВ «МСК» відсутні підставі для відмови у виплаті страхового відшкодування з огляду на нікчемність договору страхування. Із урахуванням положень статті 1194 Цивільного кодексу України із ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром збитків та страховим відшкодуванням.

Постановою Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року апеляційну скаргу ТДВ «МСК» задоволено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2020 року змінено, скасувавши у частині задоволення про стягнення із ТДВ «МСК» на користь ОСОБА_3 страхового відшкодування та судового збору. У задоволені позову ОСОБА_3 до ТДВ «МСК» відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що під час укладення новим власником транспортного засобу полісу транспортний засіб «Ford B-Max» було застраховано у ТДВ «СК «Домінанта», поліс за яким був чинний як на момент укладення нового договору страхування, так і на момент настання страхового випадку. Страхувальником при укладенні нового договору страхування не повідомлено про наявність іншого договору страхування щодо забезпечуваного транспортного засобу «Ford B-Max», тому поліс, укладений із ТДВ «МСК», в силу пункту3 частини першої статті 989 Цивільного кодексу України є нікчемним. Отже, ТДВ «МСК» не є відповідальною особою за відшкодування майнової шкоди, завданої транспортному засобу позивача внаслідок ДТП за участю транспортного засобу «Ford B-Max», державний номер НОМЕР_2 , а тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених вимог до ТДВ «МСК» про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП.

08 січня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є відшкодування майнової шкоди у розмірі 126 790,82 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки практика розгляду судами таких категорій спорів є усталеною.

Зокрема, висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду від 23 липня 2018 року у справі № 761/16781/17 (провадження № 61-8626св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 759/10739/16-ц (провадження № 61-16092св18), від 19 лютого 2020 року у справі № 564/2219/16-ц (провадження № 61-47580св18).

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що правові висновки, зроблені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2015 року у справі № 6-32069ск15, від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1357ск16, від 21 квітня 2016 року, від 15 червня 2016 року у справі № 667/7899/14-ц, є протилежними правовому висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 564/2219/16-ц (провадження № 61-47580св18), що свідчить про існування виключної правової проблеми, яка полягає у необхідності забезпечення єдності судової практики, є необґрунтованими, оскільки висновки щодо застосування норм права, зроблені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, не є обов`язковими для Верховного Суду.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Товариства з додатковою відповідальністю «Міжнародна страхова компанія», третя особа - ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик