Ухвала

22 листопада 2021 року

місто Київ

справа № 750/520/21

провадження № 61-18125ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у січні 2021 року звернувся до суду з позовом про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом трьох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Позов обґрунтовано тим, що після смерті матері відкрилася спадщина, втім через хворобу, яка мала тяжкий перебіг та хронічний характер, необізнаність позивача про факт перебування матері у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , який прийняв спадщину після смерті дружини, а також переконання заявника, що оскільки він проживає у квартирі, частка у якій належала спадкодавцю, він має тривалий строк, протягом якого можна прийняти спадщину, позивач у визначений законом строк не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок, що позивач не довів наявність поважних причин пропуску строку, визначеного для прийняття спадщини, незнання про сімейний стан матері та власне переконання про тривалий термін для прийняття спадщини не є поважними причинами; щодо тяжкого перебігу хвороби позивача, судами встановлено, що відповідно до поданих позивачем медичних документів останній запис про стаціонарне лікування позивача здійснено у 2014 році, втім до суду ОСОБА_1 звернувся у січні 2021 року.

ІІ. ВИМОГИ ТА АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 06 листопада 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставами касаційного оскарження зазначеного судових рішень заявник визначив пункти 1, 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України:

- судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено рішення без врахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15;

- судами першої та апеляційної інстанції не досліджено зібрані у справі докази, зокрема довідку на підтвердження перебування позивача з 03 червня 2011 року на «Д» обліку з діагнозом: рак пілоричного відділу шлунку.

Отже, на думку заявника, ним визначені підстави касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій, які визначені у пункті 1 частини другої статті 389 та пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок про наявність підстав для повернення касаційної скарги заявнику, яку подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених

пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 визначив підставу касаційного оскарження рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2021 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, зазначену, зокрема, у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15.

Тобто, заявник вважає, що наведені правові висновки суду касаційної інстанції сформульовано у справі у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27 березня 2020 року у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду визначила, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, пункт 40 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

На підставі аналізу змісту постанови Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12, на яку посилається ОСОБА_1 як підставу касаційного оскарження судового рішення, Верховний Суд встановив, що у зазначеній справі позивач, звертаючись до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, посилався на те, що не знав, що спадкодавцю належить частка нерухомого майна (квартири), яка входить до спадкової маси. Суд касаційної інстанції у цій справі зробив такий висновок. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення частини третьої статті 1272 ЦК України не застосовуються.

На підставі аналізу змісту постанови Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, на яку посилається ОСОБА_1 як підставу касаційного оскарження судових рішень, Верховний Суд встановив, що у зазначеній справі спадкоємець звернулася до суду з тих підстав, що не знала про смерть спадкодавця, яка склала на користь позивача заповіт. Суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, погодився із висновком цього суду, що саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчать про поважність пропуску зазначеного строку.

Отже, наведені правові висновки Верховного Суду України сформульовані у справах з іншими фактичними обставинами справи, а саме іншими підставами пропуску позивачами визначеного законом строку для прийняття спадщини. Так, у справі № 6-85цс12 зазначений строк пропущено позивачем з підстав незнання про належність спадкодавцю спадкового майна, у справі

№ 6-1486цс15 - через незнання про смерть спадкодавця, яка склала заповіт.

Суд касаційної інстанції у наведених справах визнав неповажними причини пропуску строку, визначеного для прийняття спадщини.

ОСОБА_1 причинами пропуску, визначеного законом строку для прийняття спадщини наводить: тяжкий перебіг хвороби, необізнаність про зареєстрований шлюб матері (спадкодавця), переконання про наявність більш тривалого строку для прийняття спадщини, оскільки проживав у квартирі, частка якої належала спадкодавцю.

На підставі викладеного, обставини справ № 6-85цс12 і № 6-1486цс15, з однієї сторони (на висновки у яких заявник посилається на обґрунтування наявності підстав для касаційного оскарження), та справи № 750/520/21, з іншої (яка переглядається судом), не є тотожними, оскільки відрізняються фактичними обставинами справи, тому наведені заявником приклади (постанови Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15) не можуть бути взяті до уваги Верховним Судом як належні підстави касаційного оскарження.

Наведене свідчить, що ОСОБА_1 не навів передбачені пунктом 1 частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень.

Щодо іншої підстави касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій, зазначені ОСОБА_1 , а саме: недослідження письмових доказів (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), Верховний Суд зробив такі висновки.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених

пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Тобто обов`язковою умовою застосування положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є визначення та наведення заявником підстав касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України.

Оскільки Верховний Суд констатував, що ОСОБА_1 не наведена підстава касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, відповідно суд касаційної інстанції не враховує доводи заявника щодо не дослідження (неналежного дослідження) доказів, як підставу касаційного оскарження, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, яка зумовлює обов`язкове застосування положень частини другої статті 389 ЦПК України.

Тож Верховний Суд зробив висновок, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону під час подання касаційної скарги щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 червня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, не прийняти до розгляду та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний