Справа № 459/2251/21
Провадження № 2/459/837/2021
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2021 року Червоноградський міський суд Львівської області
в складі: головуючого-судді Отчак Н.Я.
з участю секретаря Савіцької Б.Б.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628» про стягнення середнього заробітку на час виконання обов`язків військової служби за контрактом, та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :
22.07.2021 року представник позивача звернувся до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача у користь позивача 50 090,82 грн. середнього заробітку відповідно до ст. 119 КЗпП України та 20 000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позову послався на те, що позивач перебуває у трудових відносинах із відповідачем. 12.06.2020 р. позивач уклав контракт терміном на три роки на проходження військової служби у Збройних Силах України. Наказом т.в.о. командира в/ч 1008 від 12.06.2020 року він зарахований до списків особового складу військової частини і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. До моменту поступлення на військову службу з роботи не звільнявся, оскільки за ним зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві. Про те, що він поступив на військову службу його дружина ОСОБА_4 повідомила відповідача 15.06.2020 року. 26.06.2020 року його дружина поштою отримала від відповідача оскаржуваний наказ та трудову книжку із записом про звільнення. Вказаний наказ про звільнення він оскаржив у судовому порядку та рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 13.01.2021 р., з урахуванням постанови Львівського апеляційного суду від 20.05.2021 р., вказаний наказ було незаконним та скасовано, його поновлено на роботі, стягнуто моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1008,54 грн. (розрахунковий період - з моменту звільнення 05.06.2020 р. та до моменту призову на військову службу за контрактом 12.06.2020 р.). При цьому суд апеляційної інстанції в своєму рішенні зазначив, що 12.06.2020 р. та до ухвалення рішення судом першої інстанції від 13.01.2021 р. має виплачуватись такий же середній заробіток але, не за час вимушеного прогулу, а відповідно до ст. 119 КЗпП України. Зазначає, що в порядку виконання судового рішення позивача було поновлено на роботі з 05.06.2021 р. і з цього часу за ним зберігається робоче місце та середній заробіток, проте відповідач продовжує порушувати його права, оскільки не нарахував та не виплатив середній заробіток з дня прийняття на службу по контракту (12.06.2020 р.) по день винесення судом першої інстанції рішення (13.01.2021 р.). При цьому його дружина, після постановлення судом апеляційної інстанції судового рішення, звернулася до відповідача із відповідною заявою, в якій просила нарахувати та виплатити йому середній заробіток у відповідності до ст. 119 КЗпП України, проте відповідач виконав судові рішення лише в частині, яка підлягала до задоволення, та відмовився без судового рішення виплатити йому заробіток гарантований приписами ст. 119 КЗпП України. Таким чином, відповідно до проведеного ним розрахунку, у період часу з 12.06.2020 р. по 13.01.2021 р. було 149 робочих днів, його середньоденний заробіток за цей період становить 336,18 грн., таким чином після перемноження даних чисел, сума яка підлягає стягненню у його користь становить 50 090,82 грн.. Окрім цього, вказаними діями, пов`язаними з невиплатою середнього заробітку на час виконання обов`язків військової служби за контрактом, йому спричинена моральна шкода розмір якої він оцінює в сумі 20 000, 00 грн..

Ухвалою від 23.07.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 27.08.2021 року з повідомленням сторін, який було відкладено, востаннє, на 12.11.2021 р..
Сторони скористались своїми правами визначеними ст. ст. 178-179 ЦПК України, зокрема: 04.10.2021 р. представник відповідача подав відзив на позовну заяву; 04.10.2021 р. представник позивача подав відповідь на відзив.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. В той же час, в ході судового розгляду, визнав той факт, що позивач працював на погодинній системі праці, згідно графіку визначеного наказом директора ТзДВ «Червоноградське АТП 14628, та те, що в середньому один робочий день позивача тривав 10,5 год.. При цьому, погодився із розрахунком відповідача щодо виплати середнього заробітку, проте не зважаючи на це просив вирішити справу у межах заявлених позовних вимог.
Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив, пославшись на те, що позивачем проведений розрахунок не у відповідності до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, оскільки позивач працює на підприємстві на умовах погодинної оплати згідно трудового договору, чого останнім не взято до уваги під час проведеного розрахунку наведеного у позовній заяві. Ствердив, що відповідачем проведено розрахунок та у повному обсязі виплачено середній заробіток у розрахунковому періоді у сумі 40 883,28 грн., в підтвердження чого надано детальний розрахунок. Вимогу про стягнення моральної шкоди вважає безпідставною.

Оцінивши докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.
Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем, зокрема: 24.05.2014 року позивач повторно був прийнятий на роботу водієм 3 класу, тимчасово, на час сезону дачних перевезень, а 08.11.2014 року згідно з наказом № 65к від 07.11.2014 року був переведений сторожем автостанції з повною матеріальною відповідальністю.

Наказом в.о. директора ТзДВ «Червоноградське АТП 14628» № 19-к від 05.06.2020 року ОСОБА_3 сторожа АС звільнено з роботи з 05.06.2020 року по п. 1 ст. 36 КЗпП, за угодою сторін. Підставою зазначено заяву ОСОБА_3 , в якій відсутня дата її написання, адресована директору ТзДВ АТП 14628, зі змісту якої, позивач просив звільнити його з роботи за угодою сторін.

12.06.2020 року позивачем було укладено контракт терміном на 3 роки на проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді водія - гранатометника реактивної артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , на час дії особливого періоду. Наказом т.в.о. командира в/ч НОМЕР_2 від 12.06.2020 року за №118, він зарахований до списків особового складу військової частини і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Своє звільнення позивач вважав незаконним, відтак звернувся до суду для захисту своїх порушених прав.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 13.01.2021 р. у справі №459/1806/20, частково задоволено позов ОСОБА_3 до ТзДВ «Червоноградське АТП 14628», про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. директора ТзДВ «Червоноградське АТП 14628» № 19-к від 05.06.2020 р. про звільнення ОСОБА_3 сторожа АС з роботи з 05.06.2020 р. по п. 1 ст. 36 КЗпП, за угодою сторін. Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді сторожа АС з 05.06.2020 р. в ТзДВ «Червоноградське АТП 14628». Стягнуто з ТзДВ «Червоноградське АТП 14628» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 45048,12 грн. за період з 05.06.2020 року по 13.01.2021 року та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Постановою Львівського апеляційного суду від 20.05.2021 р., частково змінено вказане вище рішення суду першої інстанції, крім іншого, щодо задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, викладено абзац 4 резолютивної частини рішення у іншій редакції, а саме: «Стягнуто з ТзДВ «Червоноградське АТП 14628» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 червня 2020 року по 11 червня 2020 року (за три робочі дні 5, 8 та 9 червня 2020 року) у сумі 1 008 грн. 54 коп. з відрахуванням обов`язкових платежів і зборів, та 1000 грн. 00 коп. моральної шкоди».

Частково змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. В мотивувальній частині даного судового рішення зазанчено «Встановивши, що позивача звільнено без законних підстав, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав, передбачених ст.235 КЗпП України, для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак невірно обрахував час вимушеного прогулу. Визначаючи час вимушено прогулу, суду першої інстанції вважав таким період, з моменту звільнення позивача та до моменту ухвалення оскаржуваного рішення. Однак, поза увагою суду залишились положення ст. 119 КЗпП України, якою встановлено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків. Враховуючи дату укладення (12.06.2020 року) позивачем контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України, а також дату, з якої його поновлено на роботі (05.06.2020 року), з огляду на гарантії щодо збереження місця праці та середнього заробітку, закріплені в ст. 119 КЗпП України, а також на кількість робочих днів позивача, після 05.06.2020 року, вимушений прогул складає 3 дні, а саме: 5, 8 та 9 червня 2020 року, за який і підлягає стягненню середній заробіток, в розмірі 1 008 грн. 54 коп., згідно із проведеним розрахунком середньоденного заробітку в розмірі 336,18 грн. (336,18 х 3).

21.05.2021 р. представник позивача звернулася до відповідача із заявою, в якій пославшись на вказане вище рішення суду апеляційної інстанції, просила нарахувати і виплатити позивачу, у відповідності до приписів ст. 119 КЗпП України, середній заробіток на час виконання ним обов`язків військової служби за контрактом, тобто починаючи з 12.06.2020 р. по 14.01.2021 р.

У своєму листі №5/95 від 14.06.2021 р., відповідач надав відповідь на вказану вище заяву представника позивача, та зазначив, що рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції виконані у повному обсязі. Щодо виплати решти суми середнього заробітку у розрахунковому періоді зазначено, що в цій частині судове рішення було скасованим.

Постановою судді Червоноградського міського суду Львівської області від 27.09.2021 р., ОСОБА_5 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 41 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850,00 грн..Судом було встановлено, що ОСОБА_5 , перебуваючи на посаді директора ТзДВ «Червоноградське АТП-14628», що знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Червоноград, вул. Св. Володимира, 113, допустив порушення вимог законодавства про працю, а саме в ході інспекційного відвідування головним державним інспектором Кривонос В.Л. від 19.07.2021 р., було виявлено порушення вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України, що полягає у не проведенні нарахування та виплати ОСОБА_3 середнього заробітку за період проходження ним служби у Збройних силах України з 12.06.2020 р. до 14.01.2021 р..
Крім цього, згідно копії акту інспекційного відвідування № 11823/1358/АВ- ЛВ9566/П1358 від 07.09.2021 р., проведеною перевіркою у ТзДВ «Червоноградське АТП-14628» було виявлено порушення вимог ч.3 ст. 119 КЗпП України, оскільки п. 1 припису № ЛВ9566/1358/АВ/П від 19.07.2021 р. не виконано; документів які б підтверджували виплату ОСОБА_3 середнього заробітку за період проходження служби у Збройних силах України з 12.06.2020 р. до 14.01.2021 р. адміністрацією Товариства не надано, що свідчить про не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за вказаний період часу.
В ході судового розгляду справи встановлено, що 15.09.2021 р. відповідачем нараховано позивачу середній заробіток за період проходження служби у Збройних силах України з 12.06.2020 р. до 14.01.2021 р. у загальному розмірі - 40 883,28 грн. (без урахуваннязагальнодержавних податків та зборів), та виплатив - 32 911,03 грн. (вказана сума розрахована з урахуванням загальнодержавних податків та зборів), що підтверджується копіями платіжних доручень №1237 від 14.01.2021 р. (4 909,91 грн. середнього заробітку за один місяць, який був допущений рішенням суду першої інстанції від 13.01.2021 р., до негайного виконання) та №1585 від 15.09.2021 р. (28 001,12 грн.).
Тобто саме з цього часу вважається припиненим порушення відповідачем гарантованих трудовим законодавствам прав позивача.
Статтею 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування 18 березня 2014 року.

Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації та доручено Кабінету Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.

Рішень про переведення національної економіки України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Таким чином, за позивачем, який в особливий період був прийнятий на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час укладення контракту, незалежно від підпорядкування та форми власності.

При цьому, збереження та виплата середнього заробітку позивачу, який прийнятий на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду і в цей період виконує конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, не порушуватиме принцип рівності прав і можливостей працівників.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 січня 2020 року в справі № 753/12569/18 (провадження 61-9583св19).
Матеріали справи свідчать про те, що відповідач не дотримався вказаних вище вимог трудового законодавства, допустив порушення гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків (ст. 119 КЗпП України), внаслідок чого позивач вимушений був в судовому порядку захищати своє порушене право, при цьому не зважаючи на те, що фактично у своєму рішенні суд апеляційної інстанції фактично роз`яснив відповідачу необхідність дотримання ним приписів ст. 119 КЗпП України, останній тривалий час продовжував порушувати права позивача, передбачені нормами трудового законодавства, та лише після ряду перевірок проведених органом, уповноваженим на здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та скерування на адресу суду адміністративних адміністративних матеріалів з приводу вказаних вище виявлених порушень, останній в ході судового розгляду даної справи (15.09.2021 р.) у добровільному порядку нарахував та виплатив позивачу гарантований йому середній заробіток за період проходження служби у Збройних силах України з 12.06.2020 р. до 14.01.2021 р..
У позовній заяві представник позивача провів розрахунок розміру середнього заробітку за час виконання позивачем обов`язків військової служби (12.06.2020 р.) по день ухвалення судом першої інстанції судового рішення (13.01.2021 р.), та його розмір становить 50 090,82 грн.. За основу складових даного розрахунку, представником позивача взято середньоденний заробіток (336,18 грн.) та кількість робочих днів у розрахунковому періоді (149 днів).

Суд не бере до уваги наданий представником позивача розрахунок розміру середнього заробітку за період проходження служби у Збройних силах України, оскільки такий обчислений не вірно.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок №100).

Згідно п. 5 Порядку №100, Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки відповідача від 02.11.2021 р. за №2/162, позивач працює у відповідача на посаді сторожа автостанції на умовах погодинної оплати праці, згідно трудового договору.

Відповідно до копій витягів з наказів відповідача №29 від 02.01.2020 р. та №47 від 31.07.2020 р. «Про встановлення робочого розпорядку сторожів автостанції» встановлено наступний графік робочого часу та вихідних днів по робочих місцях автостанції: з 02.01.2020 р. сторожі працюють з 19:00 год. до 05:30 год., перерва з 23:00 грн. до 01:00 год. (2 дні робочих, 2 вихідних почергово); з 01.08.2020 р. сторожі працюють з 19:00 год. до 05:30 год., перерва з 23:00 грн. до 01:00 год. (1 день робочий, 1 вихідний почергово).

У розрахунковому періоді, відповідач вів облік робочого часу позивача, що підтверджується копією табелю обліку робочого часу, затвердженого директором ТзДВ «Червоноградське АТП-14628».
Згідно з копіями розрахунків відповідача середнього заробітку позивача від 15.10.2021 р. за №7/148, 28.10.2021 р. за №7/152, заробітна плата позивача за квітень-травень 2020 року сукупно становила 10 421,58 грн., а ним було відпрацьовано сукупно 318 год., отже його середньогодинна заробітна плата становила 32,77 грн.. З 01.09.2020 р. відповідач провів індексацію у зв`язку із підвищенням мінімальної заробітної плати, тобто після відповідного розрахунку (32,77 *1,059), середньогодинна заробітна плата становила 34,70 грн..

Таким чином, відповідач провівши відповідний розрахунок у розрахунковому періоді, нарахував позивачусередній заробіток за період проходження служби у Збройних силах України у розмірі 40 883,28 грн. (без урахуваннязагальнодержавних податків та зборів). Складовою вказаної суми є наступні розрахунки: червень-серпень 2020 р. відпрацьовано 464 год., погодинна оплата за цей період часу становить 32,77 грн.; вересень-грудень 2020 р. + січень 2021 р. відпрацьовано 740 год., погодинна оплата за цей період часу становить 34,70 грн.. Тобто, середній заробіток позивача в період часу з 12.06.2020 р. по 14.01.2021 р., становить: (464 год. * 32,77 грн./год.) + (740 год. * 34,70 грн./год.) = 40 883,28 грн..
При цьому, як вже було встановлено судом, після вирахування загальнодержавних податків та зборів, у ході судового розгляду справи, 15.09.2021 р. відповідач виплатив позивачу середній заробіток за період проходження служби у Збройних силах України з 12.06.2020 р. по 14.01.2021 р. у загальному розмірі - 32 911,03 грн..
Оцінюючи поданий відповідачем розрахунок середнього заробітку позивача у розрахунковому періоді з точки зору допустимості та належності, суд враховує, що такий належним чином обґрунтований та мотивований. У свою чергу, в процесі розгляду справи не здобуто жодних доказів, які ставлять під сумнів математичні розрахунки наведені відповідачем, при цьому представник позивача в ході судового розгляду справи погодився із таким.

Таким чином суд дійшов висновку про те, що станом на день розгляду справи відповідачем у повному обсязі виплачено середній заробіток позивачу у розрахунковому періоді, кошти у розмірі 50 090,82 грн., як сума середнього заробітку відповідно до ст. 119 КЗпП України, є завищеними, оскільки представником позивача розрахунок розміру середнього заробітку за період проходження служби у Збройних силах Україниобчислений не вірно.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених вимог, а тому позов, в цій частині, не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача, слід зазначити наступне.
Судом встановлено, що станом на день звернення позивача до суду з даним позовом відповідач порушив вимоги трудового законодавства, якими захищено права позивача, тобто не дотримався приписів передбачених ч.3 ст. 119 КЗпП України. Позивач у судовому порядку захистив своє порушене право, наказ відповідача про його звільнення визнано незаконним та скасовано, його поновлено на роботі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Не зважаючи на це, відповідач продовжував порушувати права позивача, оскільки добровільно не бажав виконувати вимоги ч.3 ст. 119 КЗпП України, та виплатити позивачу середній заробіток за період проходження його служби у Збройних силах України, і як наслідок цього позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав. Тривалий час відповідач продовжував ухилятись від виконання приписів ч.3 ст. 119 КЗпП України, норми якої, крім іншого, зобов`язували його сплатити позивачу середній заробіток за період проходження його служби у Збройних силах України, і як наслідок цього позивач продовжував страждати внаслідок таких протиправних і винних дій відповідача.

Положеннями ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Представник позивача у позовній заяві вказує про те, що через триваючу несправедливість зі сторони відповідача по відношенню до позивача, порушуються його законні права, внаслідок таких дій позивач зазнає душевних страждань.
Вирішуючи питання про відшкодування відповідачем позивачу моральної шкоди у зв`язку із тривалим порушенням його трудових прав, суд вважає доведеним завдання останньому такої шкоди, оскільки такі дії відповідача призвели в житті позивача порушення звичного укладу життя, моральних страждань та переживань, втрати нормальних життєвих зв`язків, тобто позивач зазнав душевних страждань.

Однак суд вважає, що заявлений розмір відшкодування є істотно завищеним.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд врахував: характер правопорушення, його триваючий характер; глибину душевних страждань позивача, що були зумовлені протиправною поведінкою щодо нього.

За таких обставин суд вважає, що вимогам поміркованості, розумності та справедливості, характеру й обсягу моральних страждань позивача, відповідає компенсація моральної шкоди у розмірі 1 000,00 грн.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.
В силу приписів ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню у користь держави судовий збір від якого був звільнений позивач при подачі позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог,у розмірі 45,40 грн..

Керуючись ст.ст. 2, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) до Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628» (, Львівська обл., м. Червоноград, вул. Св. Володимира, 113) про стягнення середнього заробітку на час виконання обов`язків військової служби за контрактом, та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628» у користь ОСОБА_3 1 000 (одну тисячу) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
У решті вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське автотранспортне підприємство 14628» на користь держависудовий збір у розмірі 45 (сорок п`ять) грн. 40 коп..

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.11.2021 р.

Суддя: Н. Я. Отчак