Номер провадження: 22-ц/813/3052/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Князюка О.В.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В., повний текст рішення складено 24 жовтня2019 року, -

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору, витребування з чужого володіння, виселення та вселення осіб, в якому просив визнати недійсною довіреність від 23.01.2015 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 27.03.2015 року приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є.; витребувати з володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_5 та інших осіб, які проживають у квартирі, з квартири АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що він з 12.08.2003 року є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . У зазначеній квартирі до серпня 2016 року мешкала родина позивача - дружина ОСОБА_3 з їх спільними дітьми. У серпні 2016 року позивач дізнався що належна йому квартира була продана без його відома ОСОБА_4 . Вказаний договір купівлі-продажу квартири від його імені укладала його дружина - ОСОБА_3 , на підставі довіреності від 23.01.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б При цьому, посилався на те, що такої довіреності він не видавав. У подальшому, 15.06.2015 року ОСОБА_4 продала квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 .

Посилаючись на недійсність вищевказаних правочинів, позивач зазначив, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , повинна бути витребувана з незаконного володіння ОСОБА_5 , як останного власника квартири. Також вказав, що оскільки ОСОБА_5 та всі інші особи проживають в квартирі незаконно, вони підлягають виселенню, а позивач відповідно вселенню в цю квартиру.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального права, на невідповідність висновківсуду обставинам справи, а також на те, що при прийнятті рішення судом визнані встановленими обставини, що мають значення для справи, які не були належним чином доведені.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що висновок суду про те, що довіреність на підставі якої діяла ОСОБА_3 не піддавався експертному дослідженню не відповідає обставинам справи, оскільки представником ОСОБА_3 було надано до суду клопотання про зупинення розгляду справи, в якому представник зазначив, що в Приморському районному суді м. Одеси перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_3 . Також представник наголосив на тому, що відповідно до змісту обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується у використанні завідомо підробленого документа - довіреності від 23.01.2015 року, яку вона використала для укладення договору купівлі-продажу, проте судом у задоволені клопотання про зупинення провадження було відмовлено.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_7 , представник ОСОБА_5 , зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що не мають під собою належної правової аргументації та спростовуються матеріалами справи.

Сторони про розгляд справи на 20 січня 2021 року були сповіщені належним чином (а.с. 57-59т. 3).

Від представника ОСОБА_5 , адвоката Джулая Д.О., а також від позивача ОСОБА_6 надійшли клопотання про відкладання розгляду справи (а.с. 77-98 т. 3).

Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності учасників справи, колегія суддів залишає клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення з наступних підстав.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що справа за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року перебуває в провадженні апеляційного суду з 05.12.2019 року (а.с. 191 т.2).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.12.2019 року справа призначена до розгляду на 03 червня 2020 року (а.с. 198-199 т. 2).

За клопотанням представника ОСОБА_6 , адвоката Мішиної О.В. судове засідання було відкладено, та призначено до розгляду на 05.08.2019 року.

За клопотанням сторін по справі була оголошена перерва до 20.01.2021 року та адвокат Мішина О.В. була сповіщена про розгляд справи на 20.01.2021 року (а.с. 57 т. 3).

За клопотанням адвоката Джулая Д.О., судом було призначено розгляд справи 20.01.2021 року в режимі відеоконференції поза межами суду, про що були сповіщені всі сторони.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 , не надав суду заяви про бажання приймати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, адвокат Джулай Д.О. не підключився до відео конференції поза межами суду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Відповідно до статті 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності сторін, які були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (21 січня 2021 року).

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 12.08.2003 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М. 12.08.2003 року, набув право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 202,9 кв.м. та житл. пл.115.1 кв.м.

Зазначене підтверджується дублікатом договору купівлі-продажу, виданим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М. 28.01.2015 року за р.№ 78, замість втраченого договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М. 12.08.2003 року за р.№ 2498, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.02.2015 року за р.№ 01 (а.с.119 т.1) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.02.2015 року № 33227501 (а.с.120 т.1).

У подальшому, 27.03.2015 року, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , була відчужена ОСОБА_3 (яка діяла від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 23.01.2015 року зар. в реєстрі за №45, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б.) на користь ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 27.03.2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбурович К.Є. (а.с.16-18, 125 т.1).

15.06.2015 року квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , була відчужена ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ), що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 15.06.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Божемовською Н.В. та зареєстрованим за р.№ 816 (а.с.42-45 т.1).

Згідно наданої довідкиіз Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 135555254 від 27.08.2018 року, вбачається, що станом на 27.08.2018 року власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 (а.с.10-12 т. 1).

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_8 визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору, витребування з чужого володіння, виселення та вселення осіб, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно позовної заяви, позовні вимоги ґрунтуються на доводах позивача щодо недійсностідовіреності від 23.01.2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б., за змістом якої позивач ОСОБА_1 (громадянин держави Ізраїль) уповноважив відповідачку ОСОБА_3 укладати та підписувати від імені довірителя договори купівлі-продажу, іпотеки, застави (позики) квартири АДРЕСА_1 .

Решта позовних вимог щодо визнання недійсними інших правочинів щодо зазначеної квартири, виселення з неї відповідачки та вселення позивача мають похідний характер від вимоги про визнання недійсною вказаної довіреності від 23.01.2015 року.

Позивач, вимагаючи визнання довіреності 23.01.2015 року недійсною, вказував, що ця довіреність ним не видавалася, наміру продажу відчуженої квартири АДРЕСА_1 він не мав, грошей від продажу вказаної квартири не отримував.

Відповідачка ОСОБА_3 у своєму відзиві на позов зазначила, що оскаржувана довіреність була отримана нею безпосередньо від позивача, правочин з відчуження квартири був вчинений за його згодою, на його особисту вимогу, грошові кошти з продажу цієї квартири були отримані позивачем.

У зв`язку з чим судом була встановлена наявність у суперечностях доводів сторін.

Виходячи з презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України, обов`язок доказування недійсності правочину покладається, на особу, що вимагає визнання його недійсним, у даному випадку - на позивача.

Судом встановлено, що на підтвердження доводів позову щодо недійсності нотаріально посвідченої довіреності від 23.01.2015 року стороною позивача було надано у якості доказів копію висновку судового експерта Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру О.В. Сакалюка № 331 від 12.09.2016 року проведеного в рамках досудового розслідування внесеного до ЄДРДР №0000336 (а.с.20-37 т. 1) та витяг із бази даних Державної прикордонної служби України щодо перетинання державного кордону України особою (лат.) TAL AMNON, №20-07 від 20.07.2018 року, з я кого вбачається, що він виїхав 17 січня 2015 року та в`їхав 28.01.2015року (а.с.38 т. 1).

Відповідно до ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта О.В. Сакалюка № 331 від 12.09.2016 року, складений за наслідком проведення експертного дослідження на виконання постанови від 08.08.2016 року про призначення судової почеркознавчої експертизи, винесеної старшим слідчим СУ ГУНП в Одеській області старшим лейтенантом поліції Нікішиною М.В. за фактом скоєння шахрайських дій ОСОБА_3 шляхом відчуження нерухомості, яке знаходиться на балансі ТОВ «ТАЛ ХОЛДИНГ» та на ОСОБА_9 (у рамках кримінального провадження № 0000336 (а.с.5-22 т.2).

При цьому в висновку вказано, що на експертизу експерту надано також і оригінал довіреності від 23.01.2015 р. №45, та до зазначеної копії висновку не додано як додатки, що є невід`ємною його частиною копія вказаної довіреності. Крім дослідження вказаної довіреності експерту надавалось на дослідження ще інші правочині та довіреності та поставлено 30 питань. Згідно висновку експерта за п.20 вбачається, що підпис і запис ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 або іншою особою в графі « підпис» довіреності від 23.01.2015р. №45 вірогідніше за все виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою з наслідуванням справжніх його підписів та почерку. Вирішити питання в категоричній формі не виявилось можливим, у зв`язку з обмеженим обсягом почергової інформації в досліджуваних об`єктах, що не дає можливості виділити комплекс ознак, необхідний для вирішення питання в категоричній формі(а.с.21 т.2).

Судом зазначено, що клопотань щодо призначення експертизи у рамках даної справи жодною зі сторін заявлено не було.

Також у судовому засіданні встановлено, що при складенні висновку експерта О.В. Сакалюка № 331 від 12.09.2016 року експертом досліджувався примірник довіреності від 23.01.2015 року, який перебував на зберіганні у матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гнідюк О.Б. (а.с.18 т.1).

При цьому при укладенні договору купівлі-продажу від 27.03.2015 року, повноваження ОСОБА_3 на вчинення правочину від імені позивача були встановлені нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбурович К.Є. на підставі примірника довіреності від 23.01.2015 року, який був виданий нотаріусом особі, що склала довіреність (а.с.125 т.1). Таким чином примірник довіреності від 23.01.2015 року, на підставі якого діяла відповідач ОСОБА_3 експертному дослідженню не піддавався.

Судом було прийнято до уваги те, що висновок експерта О.В. Сакалюка № 331 від 12.09.2016 року не містить категоричного висновку про виконання підпису на довіреності від 23.01.2015 року не позивачем, із зазначенням, що обмежений обсяг почергової інформації в досліджуваних об`єктах, не дає можливості виділити комплекс ознак, необхідний для вирішення питання в категоричній формі.

Висновки суду про те, що висновок експерта проведений в рамках іншої справи, та який не досліджено судом в рамках тієї справи, тобто якому не дана правова оцінка, не може бути покладено в основу рішення суду по іншій судові справі, тобто в даній справі є вірними, при цьому позивач та його представник, який обізнаний з процесуальними правами, не заявляли суду клопотання про призначення почеркознавчої експертизи в рамках даної справи.

Щодо доказу наданого позивачем витягу з бази даних Державної прикордонної служби України щодо перетинання державного кордону України особою (лат.) TAL AMNON, №20-07 від 20.07.2018 року, судом вірно зазначено, що він не є прямим доказом на підтвердження посилань позивача щодо невидачі оспорюваної довіреності від 23.01.2015 року, оскільки наявна у ньому інформація вказує лише на час офіційного перетину державного кордону України позивачем за відповідним паспортним документом.

Судом, при оцінці вказаного доказу, враховані відомості, отримані за ухвалою суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Божемовської Н.В. Так, відповідно до відомостей витягу з бази даних Державної прикордонної служби України №20-07 від 20.07.2018 року, позивач здійснив перетин державного контролю у зв`язку із виїздом з території України 24.06.2015 року, перетнув кордон при в`їзді 16.07.2015 року. При цьому, відповідно до довідки № 141/02-16 від 07.05.2019 року нотаріус повідомила, що в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за номером 943 датою 07.07.2015 року здійснено запис про посвідчення підпису громадянина Ізраїлю ОСОБА_6 на заяві до компетентних органів Ізраїлю (а.с.108 т.2). На підтвердження факту звернення позивача до нотаріуса за посвідченням власної заяви 07.07.2015 року, відповідачкою ОСОБА_3 було долучено до матеріалів справи копію заяви позивача, нотаріально посвідченої приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу Божемовською Н.В., реєстровий номер 943, від 07.07.2015 року (а.с.47 т.2).

Виходячи з викладеного, витяг з бази даних Державної прикордонної служби України щодо перетинання державного кордону України №20-07 від 20.07.2018 року у якості доказу посилань позивача судом не був прийнятий як беззаперечний та достовірний доказ.

За змістом ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На підставі викладеного, суд прийшов до вірного висновку про відсутність достатніх, належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження недійсності довіреності від 23.01.2015 року, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволені позовної вимоги про визнання недійсною довіреності від 23.01.2015 року.

Також суд прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсними інших оскаржуваних позивачем правочинів як похідних вимог, оскільки позивачем не доведено наявність будь-яких з передбачених законом підстав недійсності вказаних правочинів. Так само позивачем не доведено наявність підстав для виселення відповідача ОСОБА_5 зі спірної квартири АДРЕСА_1 та вселення у неї позивача.

На підставі з`ясованих обставин справи, наданих доказів, суд у відповідності до норм чинного законодавства, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову за недоведеністю.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що висновок суду про те, що довіреність на підставі якої діяла ОСОБА_3 не піддавався експертному дослідженню не відповідає обставинам справи, оскільки представником ОСОБА_3 було надано до суду клопотання про зупинення розгляду справи, в якому представник зазначив, що в Приморському районному суді м. Одеси перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_3 . Також представник наголосив на тому, що відповідно до змісту обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується у використанні завідомо підробленого документа - довіреності від 23.01.2015 року, яку вона використала для укладення договору купівлі-продажу, проте судом у задоволені клопотання про зупинення провадження було відмовлено, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки предметом позову, крім іншого є визнання недійсною довіреність на підставі якої був укладений договір купівлі-продажу, однак позивач та його представник на підтвердження доводів позовних вимог до суду з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи в рамках даної справи не зверталися, а оскільки висновок експерта проведений в рамках іншої справи, який не був досліджений судом та якому не дана правова оцінка, на законних підставах не був взятий судом до уваги у вказаній справі.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 21 січня 2021 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ О.В. Князюк