Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5337/20 Головуючий у 1-й інст. Большакова Т. Б.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №274/5337/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 жовтня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Большакової Т.Б. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк» або банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути заборгованість у сумі 40 722,87 грн., яка складається із: простроченого тіла кредиту в сумі 31 987,58 грн., пені - 8 735,29 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернувся до банку та підписала заяву від 02 березня 2012 року №б/н. Відповідач при підписанні заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до виявленого бажання відповідачу відкритий кредитний рахунок та був встановлений початковий кредитний ліміт. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 19 500 грн. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених позичальником коштів на погашення заборгованості станом на 19 травня 2020 року утворилася вищевказана заборгованість.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 жовтня 2020 року банку в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ "ПриватБанк" подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги грунтуються на тому, що відповідач, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловила свою згоду з формою договору та його умовами. Відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них, але суд першої інстанції на такий доказ уваги не звернув. Відповідач користувалася коштами, погашала заборгованість, отже приєдналася до Умов та правил надання банківських послуг, погоджувалася з розміром боргу, а тому числі з нарахованими відсотками та неустойкою. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи в справі не призначалися. Суд безпідставно відмовив у стягненні заборгованості, оскільки банк надав докази існування заборгованості саме у заявленому розмірі, а відповідач протилежного не довела. Так, 04 червня 2013 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 , яка в подальшому перевипускалася. 04 червня 2013 року на картку було встановлено кредитний ліміт у розмірі 15 000 грн, який в подальшому було збільшено до 19 500 грн. Із виписки по рахунку чітко прослідковується, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомати, розраховувалася за товар в магазині, а отже й отримала кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій без наявності самої картки є неможливим. Із виписки по рахунку вбачається, що відповідач знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами. Отже, виписка по рахунку є належним та допустимим доказом, який підтверджує факт отримання відповідачем кредитних коштів, факт видачі їй банком кредитної картки, отримання відповідачем кредитних коштів, користування нею кредитними коштами та часткове виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором. Окрім того, з моменту оформлення кредитного договору позичальник до банку не звертався з приводу, начебто, неправильного нарахування процентів за користування кредитом та неустойки.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Матеріалами справи підтверджується, що копії ухвали апеляційного суду від 18 листопада 2020 року про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги із додатками вручені представнику відповідача особисто. Вручення кореспонденції представникові відповідача вважається врученням кореспонденції і цій особі. Також учасники справи не повідомляли суд про зміну місця проживання відповідача, а тому повернення кореспонденції за «закінченням терміну зберігання», направленої апеляційним судом ОСОБА_1 , не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, оскільки справа призначена до розгляду без повідомлення учасників справи відповідно до положень частини першої ст.369 ЦПК України. Окрім того, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що розрахунок, на який посилається позивач, не є доказом, який підтверджує надання, отримання кредиту та наявність кредитних правовідносин, оскільки сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. Будь-яких доказів надання, отримання чи перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано. Позивач до позовної заяви не надав жодних доказів, які підтверджують отримання кредитних коштів, копію картки позичальника не долучив, виписки з рахунків відповідача, якщо такі відкривалися, не надав.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 02 березня 2012 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.44).

Із змісту анкети-заяви слідує, що ОСОБА_1 згодна із тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомилася та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язалася виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www. privatbank.ua. Також у анкеті-заяві обрано опцію «Платіжна карта Кредитка «Універсальна».

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Визначальним є додержання письмової форми договору.

Із матеріалів справи вбачається, що банком на підтвердження обґрунтування позову, крім розрахунку заборгованості, надано виписку з рахунку, яка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5. Зазначена виписка є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитних карток зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості, яка відповідачем належними доказами не спростована (а.с.23-41).

Із довідки банку слідує, що ОСОБА_1 банком було надані наступні кредитні картки: № НОМЕР_2 із терміном дії до квітня 2012 року, № НОМЕР_3 із терміном дії до лютого 2015 року, № НОМЕР_4 із терміном дії до червня 2015 року, № НОМЕР_5 із терміном дії до жовтня 2015 року, № НОМЕР_6 із терміном дії до квітня 2016 року, № НОМЕР_7 із терміном дії до січня 2017 року, № НОМЕР_8 із терміном дії до травня 2020 року, № НОМЕР_9 із терміном дії до жовтня 2021 року та № НОМЕР_10 із терміном дії до жовтня 2023 року (а.с.43).

Також у матеріалах справи міститься довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти № НОМЕР_7 , оформленої на ОСОБА_1 , у якій відображено зміну кредитного ліміту в період з 04 червня 2013 року по 02 серпня 2018 року. Так, станом на 04 червня 2013 року кредитний ліміт був установлений у розмірі 15 000 грн., станом на 10 червня 2013 року відбулося збільшення кредитного ліміту до 16 000 грн., на 26 липня 2013 року - до 17 000 грн., на 01 серпня 2013 року - до 18 000 грн, на 14 жовтня 2013 року - до 19 500 грн (а.с.42).

Досліджений розрахунок заборгованості за договором свідчить про те, що станом на 19 травня 2020 року заборгованість за простроченим тілом кредиту становить 31 987,58 грн. Разом із тим, належних чи допустимих доказів на спростування розміру заборгованості за простроченим тілом кредиту суду не надано.

Натомість доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за простроченим тілом кредиту, є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до вказаної норми підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Водночас, пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. За таких обставин, виписка з рахунку є належним доказом щодо розміру заборгованості за простроченим тілом кредиту, яка повинна була досліджуватися судом першої інстанції у сукупності з іншими вищевказаними доказами у справі, які надані на засадах змагальності банком, про що неодноразово зазначав Верховний Суд (постанова від 16 вересня 2020 року в справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року в справі №554/4300/16-ц, від 13 жовтня 2021 року в справі №209/3046/20, від 22 вересня 2021 року в справі №128/2267/20-ц тощо).

Укладений між сторонами кредитний договір від 02 березня 2012 року у вигляді анкети-заяви не містить строку повернення кредиту (користування ним). Ураховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти у добровільному порядку останньою банку не повернуті, а також вимоги частини другої ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, апеляцій суд доходить висновку, що в даному випадку позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом стягнення з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів у вигляді простроченого тіла кредиту в сумі 31 987,58 грн., а висновки суду першої інстанції у цій частині не відповідають обставинам справи, про що йдеться у апеляційній скарзі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені докази належної уваги не звернув та обставин, які ними підтверджуються, не врахував, у зв`язку із чим дійшов неправильного висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача фактично отриманих, використаних, але не повернутих нею банку в повному обсязі коштів. Отже, враховуючи вищенаведене, а також ті обставини, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала умови кредитного договору, фактично отримані та використані кошти в добровільному порядку банку повністю не повернула, що свідчить про грубе порушення прав банку, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення простроченого тіла кредиту підлягає до скасування з ухваленням у цій частині нового судового рішення, яким заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 31 987,58 грн. стягується у повному обсязі.

У підтвердження розміру нарахованої пені банк надав суду витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract», «Універсальна gold»;Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256 та наказу від 05 лютого 2015 року №СП-2015-6530356 (а.с.133-140).

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та Умов і правил розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви містили умови відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту або процентів саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Тарифів та Умов у редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення його позову, а наказ від 05 лютого 2015 року №СП-2015-6530356, яким передбачено з 01 квітня 2015 року зміну пені за несвоєчасне погашення кредиту чи процентів по карткам, виданий після підписання відповідачем анкети-заяви.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи і Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про відповідальність за неналежне виконання умов договору витяги з Тарифів та з Умов і правил не можна вважати складовою частиною кредитного договору, оскільки вони не підписані відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо відповідальності за неналежне виконання умов договор (пені) не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягах з Тарифів, Умов та правил, а також наказі від 05 лютого 2015 року №СП-2015-6530356 як невід`ємну складову частину змісту договірних зобов`язань.

За таких обставин, матеріалами справи доводиться, що відповідач фактично отримала та у добровільному порядку не повернула банку в повному обсязі заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 31 987,58 грн, а тому саме ця сума підлягає стягненню на користь банку з відповідача.

Із огляду на викладене вище, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 31 987,58 грн. підлягає до скасування із ухваленням у цій частині нового судового рішення, яким така заборгованість стягується, а в частині відмови у стягненні заборгованості за пенею рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, за якими банку відмовляється у стягненні пені в сумі 8 735,29 грн.

У силу приписів ст.141 ЦПК України судовий збір у сумі 4 127,80 грн. покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених на 78,55% позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.367-368,374-376,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 жовтня 2020 року в частині відмови у стягненні простроченого тіла кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_11 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (; м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) станом на 19 травня 2020 року за кредитним договором про надання банківських послуг від 02 березня 2012 року №б/н заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 31 987 грн. 58 коп. та 4 127 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення в частині відмови у стягнені заборгованості з пені змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо відмови у стягненні заборгованості з пені у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: