ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/30/21 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 308010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря - Стецюк М.А.

та сторін: представників позивача Органу самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" - Гаврилова С.П., адвоката Островської О.Н., представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Жеребецької І.О., відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Тернопільської міської ради - Яроша О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/14386/19 за апеляційною скаргою Органу самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2020 року, ухваленого суддею Снігурським В.В., повний текст якого складений 18 серпня 2020 року, у цивільній справі за позовом Органу самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Тернопільська міська рада, Служба у справах неповнолітніх і дітей Тернопільської міської ради про виселення без надання іншого жилого приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

у червні 2019 року Орган самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" звернувся в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Тернопільська міська рада про виселення відповідачів з кімнати АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог ОСНБК "Степана Бандери, 74" зазначив, що відповідачі у кімнаті АДРЕСА_1 проживають без реєстрації, самовільно вселилися у вказану кімнату, не приймають участь в утриманні будинку, не беруть участь в благоустрої будинку, не сплачують комунальні послуги і це створює для позивача фінансовий тягар та порушує його право на своєчасне отримання коштів для виконання своїх зобов`язань перед надавачами комунальних послуг.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2019 року цивільну справу №607/14386/19 за позовом Органу самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Тернопільська міська рада про виселення без надання іншого жилого приміщення передано за підсудністю до Зборівського районного суду Тернопільської області, що знаходиться за адресою: вул. Б. Хмельницького, 4, м. Зборів, Зборівського району, Тернопільської області (том 1, а.с. 17).

06 листопада 2019 року Орган самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" звернувся в суд із заявою про зміну позовних вимог і просив виселити без надання іншого житла: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; про залишення без розгляду позовної вимоги в частині виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з кімнати АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 59).

Ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року позов Органу самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" в частині позовних вимог до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - залишено без розгляду.

Залучено ОСОБА_2 до участі в справі у якості співвідповідача.

Залучено ОСОБА_1 до участі в справі як законного представника малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (том 1, а.с. 63).

03 грудня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Жеребецька Ірина Орестівна подала заяву до суду про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах неповнолітніх і дітей Тернопільської міської ради (том 1, а.с. 84).

Ухвалою Зборівського районного суду Тернопільської області від 03 грудня 2019 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Службу у справах неповнолітніх і дітей Тернопільської міської ради та направлено копію ухвали і необхідні документи (том 1, а.с. 85).

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2020 року в задоволенні позову Органу самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення - відмолено.

В апеляційній скарзі Орган самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" просить рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2020 року у справі №607/14386/19 - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову Органу самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" повністю, посилаючись на те, що воно постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСНБК "Степана Бандери, 74" зазначив, що правовими підставами вселення та проживання у гуртожитку є ордер та договір найму. В оскаржуваному рішенні суд вказує, що відсутні підстави вважати, що відповідачі могли вселитися у займану кімнату без згоди та відому адміністрації АТ "Тернопільський комбайновий завод" та адміністрації гуртожитку. Однак, такий висновок не відповідає обставинам справи та вказаним нормативним документам, оскільки відповідачі по справі не надали жодних доказів про надання працівнику АТ "Тернопільський комбайновий завод" ОСОБА_8 спірної кімнати в установленому порядку, не довели, що відповідачі проживали разом з останнім однією сім`єю, не надали доказів надання АТ "Тернопільський комбайновий завод" згоди на вселення їхньої сім`ї у гуртожиток. Не підтверджений жодним доказом та не підтверджений матеріалами справи висновок суду про те, що ОСОБА_1 з сім`єю вселилася у вказане житло як члени сім`ї ОСОБА_8 . Останній ніколи не проживав та не був зареєстрований в даній кімнаті, який працював в АТ "Тернопільський комбайновий завод" з 19 вересня 2002 року по 10 червня 2005 року. Як вказано в свідоцтві про смерть ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , місцем смерті останнього вказано село Кудинівці Зборівського району Тернопільської області, що підтверджує місце його проживання за цією адресою. Відповідачі не надали суду ні ордера, ні договору найму оспорюваної кімнати, що вказує на те, що вони вселилися самовільно у вказану кімнату. Самовільне поселення без будь-яких правових підстав не дає права на проживання в гуртожитку ні ОСОБА_1 , ні членам її сім`ї. Не відповідає матеріалам справи висновок суду про те, що неповнолітні діти ОСОБА_1 навчаються у ЗОСШ №10 м. Тернополя, оскільки в силу свого віку ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 вони не можуть навчатися в школі. Факт несплати відповідачами комунальних послуг є підтвердженням того, що вони не вважають спірну кімнату місцем свого постійного проживання. Суд безпідставно вказує, що єдиним місцем проживання відповідачів є кімната АДРЕСА_1 , оскільки, як вбачається із копії паспорта ОСОБА_1 , вона з січня 1993 року зареєстрована в с. Кудинівці Зборівського району Тернопільської області. Отже, там і має постійне місце проживання, про що сама і вказувала.

Від представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката Жеребецької Ірини Орестівни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити Органу самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2020 року - залишити без змін, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_8 помер у віці 62 роки, але до цього часу і після смерті працівника заводу позивач не порушував питання про виселення з кімнати членів сім`ї відповідачів у справі, а навпаки, виставляв рахунки за користування комунальними послугами та приймав оплату за останні сімнадцять років від ОСОБА_1 , яка проживають в даній кімнаті з 2003 року, ОСОБА_2 - з 2013 року, а їх малолітні діти - з моменту народження. Іншого житла в цієї сім`ї нема.

Представники ОСНБК "Степана Бандери, 74" - Гаврилов С.П., адвокат Островська О.Н. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_1 , її представник - адвокат Жеребецька І.О., Лук`яненко Р.О. апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Тернопільська міська рада - Ярош О.П. апеляційну скаргу визнав і вважає, що є всі підстави для виселення відповідачів зі спірної кімнати.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що згідно рішення Тернопільської міської ради від 21 серпня 2008 року №5/20/5 "Про прийняття в комунальну власність міста житлового фонду ВАТ "Тернопільський комбайновий завод" та акту прийняття - передачі від 11 грудня 2008 року №2466, гуртожиток, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 передано у комунальну власність міста Тернополя (том 1, а.с. 37-39).

Балансоутримувачем даного гуртожитку є ПП "Східний масив". Орган самоорганізації населення - будинковий комітет "Степана Бандери, 74" на підставі Положення забезпечує належне утримання будинку та прибудинкової території, захищає законні права та інтереси мешканців квартир, організовує виконання робіт з утримання будинку і прибудинкової території (том 1, а.с. 167-171).

Відповідно до Договору на управління та надання комунальних послуг в гуртожитку органу самоорганізації населення будинкового комітету "Степана Бандери, 74" від 02 листопада 2009 року за надані комунальні послуги особам, які мешкають у зазначеному гуртожитку, оплату здійснює позивач на рахунок ПП "Східний масив" (том 1, а.с. 10-11).

Згідно повідомлення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 28 травня 2019 року №8039/08-ф комісією ПП "Східний масив" проведено перевірку правомірності проживання мешканців у гуртожитку та встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 проживають без реєстрації ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , 1997 року народження, ОСОБА_3 , 2000 року народження (том 1, а.с. 5).

З протоколу зборів членів будинкового комітету органу самоорганізації населення - будинкового комітету "Ст. Бандери, 74" від 11 червня 2019 року видно, що рішенням членів будинкового комітету вирішено виселити відповідачів з кімнати АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 6-7).

Згідно довідки позивача №35 від 05 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_1 проживає у кімнаті АДРЕСА_1 з 2009 року. З 2013 року з нею без реєстрації проживають син ОСОБА_3 - 2000 року народження, малолітні діти: ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також співжитель ОСОБА_2 - 1980 року народження (том 1, а.с. 62).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 . Батько ОСОБА_6 - ОСОБА_8 в період з 19 вересня 2002 року по 10 червня 2005 року працював в АТ "Тернопільський комбайновий завод", що засвідчує копія його трудової книжки (том 1, а.с. 116-117), і в цей час вселився у кімнату АДРЕСА_1 , який перебував на балансі в АТ "Тернопільський комбайновий завод".

Відповідач ОСОБА_1 з сім`єю вселилися у вказане житло як члени сім`ї ОСОБА_8 у 2003 році.

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_2 , актовий запис №01 (том 1, а.с. 74).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було розірвано у 2015 році.

Згідно висновку Органу опіки та піклування Тернопільської міської ради від 22 липня 2020 року визнано недоцільним виселення малолітніх дітей ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , одночасно ОСОБА_1 надано термін 6 місяців для погашення заборгованості за комунальні послуги (том 1, а.с. 197-198).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не мають іншого житла, тривалий час проживають та користуються займаною ними житловою кімнатою АДРЕСА_1 у гуртожитку. Тому в контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і їх виселення суперечитиме п.1 протоколу вказаної Конвенції, тобто позовні вимоги в частині виселення зазначених відповідачів задоволенню не підлягають.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції повністю погоджується, оскільки застосовано вірно норми матеріального права, виходячи з такого.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява №19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, слід дійти висновку про те, що виселення особи з житла без надання іншого жилого приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Отже, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Суд, встановивши, що відповідачі тривалий час проживають у спірній кімнаті, зокрема ОСОБА_1 понад 15 років, ОСОБА_2 - з 2013 року, їх малолітні діти - з народження, іншого житла не мають, тому прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки тривалий час проживання відповідачів у спірній кімнаті, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну кімнату житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 15 січня 20202 року в справі № 754/613/18-ц.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Органу самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" слід залишити без задоволення, а рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2020 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Органу самоорганізації населення-будинкового комітету "Степана Бандери, 74" - залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2020 року - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлене 20 січня 2021 року.

Головуючий

Судді